Zoltán Gábor

Levegőt
venni

novellák
– részlet –

KALLIGRAM
2022

Copyright © Zoltán Gábor, 2022

ISBN 978 963 468 295 0

Lamed Wufnik

– Csak még benézek – mondja – azokhoz a szomszédokhoz.

– Nem hozhatod magaddal őket – figyelmezteti az egyik angyal, az, akinek nemrég félig letépték a ruháját. Ennek az arca is sebes, karmolástól, harapástól. – Gonoszak.

– Tudom – feleli. – Tudom, habár mit is értünk az alatt, hogy valaki gonosz? Mondjuk, aki nem úgy viselkedik, ahogy elvárnánk? Például nagyon szereti a pénzt – nem láthatjuk-e ebben a törekvő természet megnyilvánulását, és azt, hogy szeretne az utódairól gondoskodni, hogy családszerető? Mondjuk, kéjvágyó – de hát nem a szépség iránti vonzalom miatt sóvárgunk a kéjre? És ki más ültette belénk azt a vonzalmat, ha nem maga a Mindenható?

A szomszéd ház kapuja zárva. Hiába zörget rajta.

– Tulajdonképpen mit akarsz? – kérdezi a másik angyal. – Beszélgetnél velük, hátha mégiscsak kicsúszik a szájukon egy jó szó, és akkor azt mondod, hogy na ugye, és legyen kegyelem?

– Na és? – mosolyog. – Olyan nagy baj lenne, kedves angyalok? Egy kis kegyelem ma délelőtt?

Mellettük kicsapódik az ablak, és egy kéz különféle konyhai hulladékokat hajít feléjük. Valami húsmaradéknak szaga is van. Miközben visszacsukódik az ablak, még hallani lehet: – Mocskos buzik!

– Mehetünk?

– Mindjárt.

– Másokat is meg akarsz még látogatni?

– A macskámat, ha szabad. Magammal vinném.

Családja rég nincs, ezt természetesen tudják az angyalok. Csak azt nem tudják, hogy az utóbbi időben a macska is kezdett elhidegülni tőle. Minthogy mindenki mással foglalkozott, csak vele nem.

– Még egy perc. Hátha meggondolja magát, és velem jön.

– Várunk – mondja az egyik angyal.

Körös-körül szólnak a harsonák.

Egy üveg bor

Reggel valamelyikünk felhívta, hogy gratuláljon, és – ez jellemző rá – azután, hogy kösz szépen, már hozzá is tette, hogy szívesen találkozna velünk. Tudjuk, hogy millió tennivalód van most, felelte az, aki felhívta, egy csomó emberrel kell sürgősen beszélned, de ha ráérsz, mi örülünk a legjobban.

– Igaz, például a holnap és a holnapután már teljesen betelt, de mit szólnátok a ma délutánhoz?

– Hát ez így elég gyors – mondta az, aki felhívta, neki például az unokáját kellett volna az oviból elhozni, de hát majd talál valami megoldást, gondolta. – Jó, hánykor?

– Öt – válaszolta ő.

– Öt, rendben, a múltkori helyen, nagyon jó lesz.

El lehetett kezdeni körbetelefonálni a társaságot. Ketten épp külföldön dolgoztak, hát ők persze eleve kiestek. Az itthon levők legalább felének dolga lett volna, és mégis, harmincból ketten vagy hárman mondták csak, hogy nagyon sajnálják, de semmiképp se jöhetnek. Valaki új barátnővel randevúzott volna, azt mondta le. Előbb még próbálkozott, hogy mi lenne, ha esetleg elhozná, igazán szép és okos lány, de le lett keverve. Értette ő, ez most nem az az alkalom. A csajról mondott le, nem a találkozóról.

Ha mindig minden úgy meg tudna szerveződni, ahogy akkor szerveződött! Az unokáért elment a féltestvére anyja, akinek a kislány állítólag sokkal jobban örült, mint a nagyapjának örült volna, a lakás, ami egyébként üresen állt, ki lett takarítva, szellőztetve, fridzsider bekapcsolva, két különböző helyről poharak, tányérok odaszállítva. Összejött időben a pénz az italokra, a szendvicsek alapanyagára, szalvétára, és kerültek autók a beszerzéshez, szállításhoz, minden, de minden meglett.

Miközben ezek intéződtek, kerekedett némi vita arról, hogy mondjon-e valaki köszöntőbeszédet, vagy akár ketten, kétfélét, egyet prózában, egyet versben. Jó érvek szóltak amellett, hogy maradjon a találkozó teljesen informális, spontán, és amellett is, hogy mégiscsak fejezzük ki, mekkora öröm nekünk ez a győzelem, és hogy mi, akik mellette állunk, nem akármilyen szellemi erőt képviselünk: sziporkázóan okos szövegeket tudunk alkotni, a legvirtuózabb kortárs költők közül tudunk kiállítani valakit, hogy emlékezetessé tegye a napot. Délután kettő magasságában úgy álltunk, hogy lesznek beszédek, aztán háromra vagy négyre eldöntöttük, hogy mégse, mert költőből véletlenül kettőnek szóltunk, és mind a kettő elvállalta, okosabbnak látszott lemondani őket, és akkor már a prózát úgyszintén. Természetesen, ha megjön, lesz egy-két üdvözlő szó, és nyilván mond valamit ő is, de utána tényleg mégiscsak az lesz a legjobb, ha leülünk körben, és beszélgetünk.

Az interjúkötet éppen addigra ért a finisbe, a kiadóban elintézték, hogy a címlaptervből legyen egy másolat, és meg lehessen mutatni neki, illetve körbeadni az egész társaságnak.

Nem kell magyarázni, mekkora volt a megkönnyebbülés. Senki, egész egyszerűen senki nem volt köztünk, akit rövidebb vagy hosszabb távon ne fenyegetett volna valamilyen kellemetlenség, ha az ellenfél nyer. Na és hát, igen, bizonyos remények ugyancsak feléledtek ezzel a győzelemmel, nem volnánk őszinték, ha nem mondanánk ki. Ugyanakkor hozzánk teljesen méltatlan lett volna, ha azonnal, rögtön a választás második fordulója után lerohanjuk az igényeinkkel. Több beszélgetésben előjött ez a téma aznap délután, persze hát akadtak, akiknek sürgős lett volna előállni ilyen vagy olyan kéréssel, de nem, intettük le őket, nem szabad azonnal, biztos mindenki megrohanja most, és az ország helyzete sem épp a legbiztatóbb.

Sokan egyszerre értek oda, senki sem akart elkésni. Ő kifejezetten pontos, az előző alkalommal percre ott volt, a kezében egy üveg borral. Ezúttal késett valamennyit, nem sokat, maximum egy negyedórát, viszont most is egy üveg borral érkezett. Nem kísérte senki, persze nyilván volt egy-két biztonsági ember, aki az utcán vigyázott, meg talán a lépcsőházban. Csak valami nagy komolyság jött vele, amit azonnal észrevettek, akik az előszobában álltak, és ők rögtön elcsöndesedtek tőle. Aztán akik a konyhaajtóban álltak, hát ők is, ahelyett hogy éljeneztek volna, elhallgattak. Komorság, talán inkább azt kéne mondani arra a hangulatra, amit magával hozott. Mintha nem a győztes látogatott volna közénk, hanem akit nagyon megvertek az előző napon.

Aztán belépett a szobába, és tárultak a karok, hogy megöleljék. Hagyta, de nem viszonozta, és nem hangzottak odabent sem vidám kiáltások. Csöndben keresztülment a szobán a székekig, és lerogyott. Azt kérdezte, hogy van-e egy dugóhúzónk.

Anélkül, hogy koccintott volna bárkivel, elkezdett inni. Ezek után a társaság sem koccintott. Elfoglaltuk magunkat azzal, hogy kinyitogattuk a borokat, a söröket, az üdítőket, töltögettünk a poharakba, behoztuk a konyhából a szendvicseket. A szobát elárasztotta a friss uborka szaga. És a halk beszéd. Sehol egy hangos szó. Csöndben enni kezdtünk. Valakinek ki kellett mennie vécére – amikor végzett, és lehúzta, meghallatszott odabenn. Próbáltuk fenntartani a jókedvet, hogyne, hisz megvan bennünk a hajlam a viccelődésre, de azok a dermedt nevetések, azok még tapinthatóbbá tették, mennyire lefagyasztott minket azzal, ahogy ott ült. És csak ült. És senkivel nem beszélt. Ivott, maga elé nézett, töltött.

Fölmerül a kérdés, hogyne merülne föl, hogy ha valaki akkor odatelepszik mellé, és nem hagyja, hogy úrrá legyen rajta is az a komorság, és áttöri magát a csöndön, és meg tudja kérdezni, mi van, mi a gond, és kiböki, hogy beszéljük meg, igen, most és itt, beszéljük meg, mi baj?, olyan nincs, hogy ne tudnánk segíteni, ha lett volna mersze ezt valamelyikünknek megcsinálni, akkor tényleg segíthettünk volna neki, már pusztán azzal, hogy kibeszélheti magát közöttünk, és akkor nem mondja el röviddel később azt a katasztrofális beszédet.

Ivott, maga elé nézett, újra töltött.

Jó sok idő eltelt azóta, például annak a csajnak gyereke lett valaki mástól. A srác, aki akkor lemondta a randevút, és azóta se látta, nemrég összefutott vele: hát már óvodás a kicsi. Aki pedig a kórházból szökött ki arra a délutánra, az a barátunk meghalt már, ő legalább nem kell hogy lássa, mi minden történik itt, és nem kell hogy hallja a szövegeket, amiket kénytelenek vagyunk hallani, mi, akik még itt vagyunk.

Így történt: nem beszélt senkivel, csak kiivott egy üveg bort, és elment.

Földszag

Micha tizenkilenc éves. Azt a feladatot kapja nagyapjától, hogy utazzék Magyarországra, és ültessen el egy facsemetét.

Legszívesebben visszautasítaná az öregembert. Egyetemi tanulmányai szinte minden idejét lekötik. Fél, hogy amit távolléte alatt elmulaszt megtanulni, azt soha nem pótolhatja be. Azonkívül szerelmes. Ki tudja, lehet, hogy Aniának néhány nap elég, máris elfelejti őt, és összejön valaki mással.

Csak aki nem ismeri Michát, abban merülhet fel a kérdés, hogy miért is nem hazudik valamit a fiú, vagy miért nem jelenti ki egyenesen: nincs szándékában Magyarországra utazni. Mivel ő Konrad bácsinak, a nagyapjának se hazudni, se nemet mondani nem tud.

Mint ahogy az apja, Werner se lenne képes nemet mondani vagy hazudni Konradnak, és apjának testvérei sem: Sylvia, Kai és Helga, és ahogy nincs Micha testvérei, sőt unokatestvérei seregében senki, akiről ő ilyet el tudna képzelni. Arra utalna mindez, hogy Konrad zsarnok, régi vágású családfő, aki eréllyel és különféle fenyítésekkel tartja kordában famíliáját? Nem, erről szó sincs. Úgy nevelte fel négy gyerekét és tizenhat unokáját, hogy a keze egyszer se lendült ütésre, a hangját nem emelte fel. Elég valamit kérnie, elég tiszta kék szemével a leszármazottaira pillantania, hogy eleget tegyenek akaratának. Igaz, kérése sosem bizonyul önkényesnek vagy fölöslegesnek, előbb-utóbb mindenki belátja: végső soron az a legegyszerűbb, legbecsületesebb, legszebb és legjobb, amit Konrad kíván, úgyhogy rábízzák magukat.

Micha most tudja meg, hogy előtte már tizenöten elmentek arra a Budapest melletti helyre, amit Konrad kijelölt számukra, hátizsákjukban egy réges-régi gyalogsági ásóval és kezükben egy gondosan becsomagolt facsemetével, mind a nálánál idősebb testvérek és unokatestvérek. Belenéz a fényes szempárba, ami nem is olyan könnyű, ugyanakkor hasonlíthatatlanul jóleső érzés, egyúttal kitárja saját tekintetét, amin, akár valami csövön át, nagyapja belé lát. Konrad nézése előtt védtelenné válik a szem és minden, ami mögötte van, hátul a koponyacsont felmelegszik és viszket. Micha hallgatja a csöndes szavakat, amiket nem szakít meg sóhaj, torokköszörülés, pedig a hallgató szívesen venne legalább egy pillanatnyi szünetet. És csak most tudja meg Micha, hogy Konradot tizenhét évesen vitték ki a frontra, együtt a gimnáziumi osztálytársaival, akik közül nyolc a szeme láttára pusztult el. Klaus sovány teste például azt a golyót fogta fel, ami Konrad életét olthatta volna ki. Johannes meghűlt a várpincében, ami Budapest ostroma idején a szállásuk volt. Lázasan azt képzelte, anyja ül az ágya mellett, kérlelte, hogy meséljen neki, és Konrad sokadszor elmondta újra az egyetlen mesét, ami eszébe jutott. Mikor hazatért, egyik első dolga volt mesegyűjteményeket szerezni, és valóban, Sylvia születésekor már egy csomó mesét tudott kívülről, hogy aztán évről évre újabb és újabb gyűjtemények anyagát tanulja meg és mesélje el a gyerekeinek, az unokáinak.

Az ostrom hosszú volt. Éheztek és fáztak. A pincejáratok megteltek az avas gépzsír, az emberi verejték, az ürülék és a rohadó hús szagával. Úgyhogy amikor kiosztották közöttük az utolsó konzerveket, töltényeket és gránátokat, és felsorakoztak a kitöréshez, örültek. Végre friss levegőt szívhatnak magukba, végre megnyílik előttük az út, és talán hazajutnak. Legtöbbjüket már az első utcákon levadászták az oroszok. Ablakokból lövöldöztek rájuk. Minden egyes ház minden egyes ablakából. Ha valaki megállt, hogy viszonozza a tüzet, és célba vegyen egy oroszt, még jobb célponttá vált, mint szaladó társai. A levegő zsongott a benne röpködő hegyes és éles fémdaraboktól. De mégse mindenkit terítettek le, egyeseknek megadatott, hogy kijussanak a városból. Konrad és Thomas kijutott.

Nem véletlenül érzi úgy Micha, hogy a nagyapja belé lát.

– Miért nem akarsz Magyarországra menni?

– Muszáj épp most? Miért most?

– Most alkalmas az idő ültetéshez.

Akkor Micha megosztja vele aggodalmát az egyetemi tanulmányokat és Aniát illetően.

– Aniát elhívod, veled megy. Bepakolsz egy-két könyvet meg jegyzetet is. Majd meglátod, milyen jól lehet vonaton tanulni.

Micha tovább aggodalmaskodik. Bevallja, hogy ő még egyetlen lánnyal se feküdt le, de Ania az első, akivel kapcsolatban úgy érzi, képes lenne rá. Egyáltalán, hogy levetkőzzenek egymás előtt.

– Miért – kérdez közbe Konrad –, Ania szép? Hát nem tudod, hogy minden, ami az arc vonásait befolyásolja, meg az egész test formáit meghatározza, csak csont és zsír? Azon múlik, mekkorák a zsírpárnák, és hogyan helyezkednek el! Tényleg nem tudod? Aggódsz egy lány holnaputáni érzései miatt, akinek még a mai és a tegnapi érzéseit sem ismered, csak a zsírpárnái topográfiájából egy keveset?

Micha hallgat.

– Adok pénzt – mondja Konrad – két jegyre, és azonfelül, hogy Budapesten be tudjatok ülni vendéglőkbe, és szállodában alhassatok.

– Vigyem magammal? – kérdezi Micha.

– Vidd – feleli Konrad.

Így, hogy nem magának kér, hanem Konrad akaratát közvetíti, egészen könnyen meg tudja állítani Aniát az egyetem előtt, és el tudja hívni. Ania csak annyit kérdez:

– Mikor indulunk?

Kettesben vannak a fülkében. Először tanulnak. Azután Ania azt mondja, elfáradt a szeme, és Micha vállára hajtja a fejét. Micha átöleli. Még másfél órája sincs, hogy vonatra szálltak. Jó a vállán az idegen fej, jó a haj szaga. De Micha többre vágyik. Miközben fél, hogy elveszíti, amit már megkapott, elindítja kezét Ania dereka, a póló és nadrág közötti rés felé. Csuklóját hamarosan foglyul ejti a lány keze. Meglehetősen erős kéz. Micha természetesen le tudná küzdeni, csakhogy az már valóságos birkózás volna; hogy jön ő ahhoz. A kocsiban rajtuk kívül kevesen utaznak, de azért még sincsenek egyedül. Valóban el akarja érni a melleket? Kezével felmérni a zsírállományt? Valóban be akar jutni a szűk nadrágba? A fanszőrig és még lejjebb? Mi lesz, ha Aniának netán kedve kerekedik, hogy magába fogadja? Olyasmin dolgozik, aminek következményeitől fél, mégse vonul vissza. Ania erősen tartja a kezét, és Micha elfogadja az irányítását. Megfoghatja a mellet, azután bejuthat a nadrágba, megérintheti a szeméremtestet. Vajon jól simogatja a csiklót? Nem biztos benne, de most már abba se hagyhatja, úgyhogy csinálja. Fel-fel pillant, ott állnak-e már a fülke üvegénél a megbotránkoztatott utastársak, a kalauz. Ania a fülébe szuszog, a szuszogás ritmusa változó. Micha megérzi, hogy a simogatás elérte célját. A keze felszabadul, Ania elengedi, benyúl Micha nadrágjába. Megmarkolja a hímvesszőt. Mozog rajta. Micha nem mer odanézni. Lehunyja a szemét. Jólesne, ha a mozgás gyorsabb és erősebb volna, de így is egyre jobb. Forró folyadék önti el. A folyadék egy része ott marad az alsónadrágban. Ami a tenyerére tapadt, azt Ania szétkeni Micha hasán.

Ezt a fejleményt már nagyapjának köszönheti Micha. Konradnak, mielőtt tizenhét évesen katonának ment, nem volt része ilyesmiben. Ha történetesen elesik Budapesten, végleg kimarad belőle.

Elfekszenek az üléseken, és alszanak.

Ania felébred. Nem hagyja aludni Michát. A fülébe fúj, suttog:

– Éhes vagyok, szomjas vagyok.

Micha hozott magával néhány almát, egy kulacsban teát, de ezekkel most inkább nem hozakodik elő, azt mondja:

– Megyünk az étkezőkocsiba.

Gondosan eligazítja a facsemetét a csomagtartóban, nehogy egy fékezésnél leessen és megsérüljön.

A pénzét két részre osztotta, a nagyja a zsák egyik zsebében van, borítékban. Amíg esznek és isznak, egy délszláv besurran a fülkébe. Kotorászik, gyorsan ráakad a borítékra, és odébbáll vele. Már Csehországban jár a vonat, amikor Micha észreveszi, hogy kirabolták. Ami pénz maradt nála, nem elég a magyarországi tartózkodásra. Szálljon le, forduljon vissza?

Ania biztatja, majd megoldják valahogy. Szerencsére az útleveleik megvannak. Azok nélkül kellemetlenebb volna a helyzet ezekben az idegen országokban. Micha lassan megnyugszik, hagyja, hogy Ania simogassa az arcát.

– Egy kicsit kimegyek, jövök nemsokára – mondja Ania. Micha a feje alá teszi a zsákját, és hamarosan elalszik.

Amikor felébred, a vonat áll, sötét van, és Ania nincs a fülkében. Egy idő után feláll, magához veszi az útlevelét, a maradék pénzét, és kilép a folyosóra. Megy végig a vonaton, be-benéz a fülkékbe. A vonat legvégén talál rá Aniára. Egynéhány huszonöt-harminc éves férfi és nő fülkéjében van. Zenét hallgatnak, cigarettáznak. Ania háttal áll, de mások se néznek kifelé. Micha látja, amint valaki épp megcirógatja Ania nyakát. Megfordul, megy a vonat eleje felé. Az egyik fülkében senki sem ül, csak csomagok vannak szétszórva. Kabátok lógnak a fogantyúkról. Micha körülnéz, gyorsan határoz: belép, átkutatja a legelegánsabb férfikabát zsebeit. Talál néhány bankjegyet. A pénzt zsebre gyűri. A folyosón senkivel se találkozik.

Figyeli a folyosót. Ania nem jön. Elfordul, az ablakon bámul kifelé. Megáll a vonat Budapesten, és Micha már a hátizsákot veszi fel, mikor Ania mégis megjelenik a fülkeajtóban. Könnyedén szájon csókolja Michát, és ő is szedelődzködik. Egymás mellett mennek végig a peronon.

– Taxival menjünk! – mondja Ania. – Nézz ide! – Épp csak kihúz valamit a zsebéből, megmutatja, mit szerzett: pénztárca.

A szállodai szobában az ágyra teregetik a bankjegyeket. Jóval több pénzük lett, mint amennyivel elindultak. Összenevetnek.

– Megfürdenék – mondja Ania –, és te?

Konrad és Thomas soká futott, keresztül a városon. Amikorra úgy elfáradtak, hogy botladozott a lábuk, már olyan utcában voltak, ahol nem várták őket oroszok. Egyáltalán nem is mutatkozott ember. A hó errefelé szinte érintetlen maradt az úttesten és a járdán, a fákon. Lövések már csak távolról hallatszottak, a Vár felől, ritkán és a korábbiakhoz képest tompán. Próbálták elfojtani a zihálásukat. Óvatosan lopakodtak a városból kifelé, észak-északnyugati irányban.

Egy falusias részen lakatlannak látszó házat találtak, a kertjében fészert. Átmásztak a kerítésen, és beosontak. Ott feküdtek, pihentek valami rongyokon. Aztán kinyitottak két-két konzervet, és ettek. A húsra megszomjaztak. Kinyúltak hóért, azt ették. Fáztak. Konrad azt mondta, induljanak tovább. Az egyenruhát vessék le, és ami rongyot a fészerben találtak, húzzák magukra. Thomas azt akarta, menjenek át a házba, ott biztos lesz több és jobb ruha. Konrad beleegyezett. A ház ajtaja nem akart kinyílni. Visszamegy a fészerbe csákányért, mondta Thomas, azzal simán kifeszíti.

Konrad látja, amint a társa egyszer csak futni kezd, de még a kerítésig se érhet, már felbukik. A rövid géppisztolysorozatot mintha csak később hallaná. Valami zöldségkarók közé esik a test, valószínűleg át is szúrja egy-kettő, Konrad mégse hall fájdalomkiáltást. Meghalt, magyarázza magának. Thomas nem él, egyedül vagyok. Ilyen hamar meg lehet halni? Felemeli a karját: Megadom magam!

Egyetlenegy orosz marad vele, az viszont állandóan felé irányozza a fegyvere csövét. Utasítja, hogy Thomas hulláját húzza ki a kertből.

A bokájánál fogja meg, és úgy vonszolja, ahogy volt, arccal a föld felé. Thomasnak már mindegy, és így legalább nem kell erőlködni a test átfordításával, nem kell látni az arcot. Szép nővére van Thomasnak. A tetem helyén piros hókása marad. Az orosz irányítja, merre vigye. Kinn a házsor végén van egy rét. Ott már fekszik egy hulla. Ásson sírt nekik, parancsolja az orosz. A hóréteg eltávolítása után nehezül a munka, a talaj fagyott, a gyalogsági ásó nyele túl rövid. Konrad reménykedik, hogy legalább amíg ás, nem lövi le az orosz. Közben az iszik valami üvegből, alighanem pálinkát. Az arcáig nem mer felnézni Konrad, a csizmáját látja, német katonacsizma. Ezt már egy hulláról húzta le, állapítja meg. Vigyáz, nehogy túl gyorsan ásson, mert akkor kimerül és kidől, mielőtt a parancsot teljesíthette volna, és túl lassan se, mert azt nyilván megtorolja az orosz.

A felszín közelében fekete volt a föld, lejjebb világosodik, sárgás. Azt könnyebb ásni. Annak már érezni a friss, egészséges földszagát. De a tenyere hólyagosodik. Bele akar köpni, az segítene, csakhogy nincs nyála. Az orosz nevet. Konrad is mosolyog. „Ha jókedve van, nem lő le.” Köveket ér az ásó, nagy és lapos fehér köveket. Körbe kell ásni, úgy veheti ki őket. Egyik kő a másik után, szabályos sorban: ez valami fal volt, gondolja Konrad. Csontok kerülnek elő, először egy hosszú emberi combcsont, aztán a többi. A sír helyén egy sír volt, mutatja Konrad az orosznak, és kezdi kirakosgatni a gödör szélére a maradványokat.

– Itt már régen is város állt – mutogatja és mondja –, nagyon régen.

Bővíti a gödröt arrafelé, amerre a koponyának kell lennie. A bordákon zöldes elszíneződés jelzi, hogy valami fém is lapult a sírban. Kotorászik, az orosz figyeli. Konrad talál egy érmét, aztán még néhányat. Kiadja az orosznak. Az dörgöli, fényesíti őket.

– Rómaiak, itt római katonák voltak – magyarázza Konrad, mindig érdekelte a történelem –, itt védték a birodalmat. Arra volt a határ – mutatja –, kelet felé. – Kiemeli a koponyát. – A fogak megvannak, ez fiatal ember lehetett. – A szemgödrökben egy-egy érme. Az orosz elégedetlen. – Nem arany. Ez nem volt gazdag. Egyszerű, szegény katona volt – magyarázza Konrad. – Mint mi. – Kirakosgatja a maradék csontokat sorban.

Másszon ki, utasítja az orosz.

Konrad adott térképet, és berajzolta, hova kell Michának mennie. Először gyorsvasúttal, azután busszal közelítik meg a helyszínt. Az emberek körülöttük mit sem sejtenek küldetésükből, komoran néznek maguk elé.

– Egész kis ligetnek kell ott lennie – mondja Aniának Micha. – Képzeld el: tizenöt fiatal tölgy.

Leszállnak, ahol le kell szállniuk. Rövid gyaloglás után elérik a lakott terület szélét.

A fiatal tölgyfáknak nyoma sincs. Földkupacok, szemét, azután szántóföld, egészen a hegyek oldaláig. Ania két tenyerébe fogja Micha arcát. Fogja, amíg el nem tűnik kezei közül a fej, mellőle a fiú, amíg ott nem marad zavartan, egyedül.

Mit keres itt? Magyarországon, Budapest határában, mit?

Pedig ez az a hely!

Konrad kimászott a gödörből. Az orosz levetette vele a csizmáját, aztán megcélozta a géppisztollyal. Célzott előbb a testére, aztán a fejére. Hogy belelövi a maga által ásott sírba. Konrad gőzölgő lábbal állt a rögökön. Nézte a fegyver csövét. Az orosz arcát. Kerek arca volt az orosznak, piros. El tudta képzelni, hogy megcsókolja azt az arcot.

Az orosz most megint lejjebb, a mellére célzott, és Konrad egy szót keresett, ami könyörületre bírná őt. Elég volna egyetlen hang is. Ha megtalálja azt a hangot, a megfelelőt. Vagy egy villanás a szem mélyéről, őszinte és szívhez szóló kérés.

Ne aggódj, Konrad, ne keresd tovább a megfelelő szót vagy mozdulatot, ne küszködj a szemeddel! Ne készülj, hogy mesekönyveket szerezz, már nem kell mindenféle mesékkel gyötörnöd az emlékezetedet. Az orosz nem hatódott meg a lelettől, a régi érmétől. Talán ha arany lett volna?

Német lány Budapesten. Piszkos és kevésbé piszkos utcákon kódorog. Koldusoknak pénzt ad. Ha elébe állsz azzal, hogy felkíséred a Halászbástyához, vagy leviszed a Vár pincéjébe, veled tart. Simogatja a nedves falakat. Ha édességgel kínálod, elfogadja. Beül veled akárhová. Amit rendelsz neki, megissza. Ahányszor csak rendelsz, mindig megissza.

Ania mentolos cukorka. Elolvad a szádban.

Vérfolyam

A feleségem két napig takarított utánuk. Súrolt, kisebesedett belé a keze, még vérzett is. A végén rászóltam, hogy hagyja, szerintem tiszta már a hely.

Pedig én voltam, aki azzal kezdtem, hogy szellőztetni, szellőztetni. A konyhában ott volt még az étel, félretolva a tűzhelyen, mintha akkorra lett volna kész. Amikor el kellett hagyják a helyet.

Épp csak kihűlt. Nem volt még ideje, hogy megromoljon. De persze kidobtam rögtön. Valami szószos, húsos étel volt. Fűszeres. Azóta se tudom, milyen fűszer lehetett. A fűszereiket nem dobtuk ki. Arra gondoltam, odaadjuk majd valakinek. Valami szegény embernek, esetleg. Bepakoltam mindet egy dobozba. Aztán valahogy nem került sor az odaadásra. Egyszer kifogytunk a sóból, a feleségem sopánkodott, hogy otthon az anyja ilyenkor csak átmegy a szomszédba, vagy küldi valamelyik gyereket, mindig van kire számítani, de itt? Csupa jöttment, betelepített ember, elviselni is nehéz őket, nemhogy kérni tőlük valamit, mondta, de persze arra gondolt, hogy majd én átmegyek valamelyik házba, és akkor ehelyett bontottam ki a dobozt; akkortól az ő sójukon voltunk. A só az só, nincs benne különös, mondta a feleségem.

Bevallom, sokáig forgattam a számban, ízlelgettem a paprikáskrumplit aznap, hogy nem szokatlan-e. A legtöbbször ilyet főz a feleségem. Ha volt is abban valami más, valami új, nem tűnt föl. Pedig hát a vér is sós, úgyhogy a só nem közönséges ízesítő, ez nem lehet kétséges.

Túl magas ebben a házban minden, mondogattuk. Amikor megkívántam egy almát, a kredenc tetejéről amelyik barátságosan rám mosolygott, nem értem el. Oda kellett toljak egy hokedlit, és arról. Hogy mi miért nem vagyunk olyan magasak, mint ezek, azt még akkor nem tudtam. Mintha másképpen tápláltak volna. Vagy talán a táperő, amitől nekünk kellett volna nőni, valami úton-módon átment őhozzájuk, így gondoltam akkor. A feleségem még nálam is alacsonyabb. Az az igazság, hogy nyaka csak egész rövid van neki. A fül alatt szinte már a váll kezdődik. És derék sincs, csak has meg fenék. Ezt korábban nem tudtam, akkor jöttem rá, amikor itt az új helyünkön az elődök képeit sorra kivettem a keretekből. Jó keretek voltak, igazi faragott fa, nem gipsz-arany vacak, mint amiket legtöbbször látni. Szedem ki a képeiket, néznek rám közben a hatalmas szemeikkel, hogy miért csinálom ezt. Azért, mondom, mert immár eleget nyújtogattátok a nyakatokat a szép keretekben, mi jövünk most. Mi is csak emberek vagyunk, vagy mi. Nekünk is jár. Reméltem, hogy már csak a képeik vannak, és ők maguk nincsenek sehol, reméltem, hogy nem rossz nekik, reméltem, hogy nem szenvednek már. Hogy legalább végük van.

Kitessékelem őket a keretekből, gondoltam, legjobb elégetni a képeket, ne nézzenek azokkal a hatalmas szemeikkel, ne nyújtogassák a nyakukat és az ujjaik is, másfélszer akkora ujjaik voltak, mint a mieink, mintha fojtogatásra lennének kialakítva, igaz, nem lehet bennük sok erő, mindenesetre kevesebb, mint a mieinkben, mitől is lennének erősek, nem kellett annyit dolgozzanak, és olyan keményen! Valahogy nem jutottam hozzá, hogy elégessem őket, odatettem a spájzpolcra, ha bementem, hogy levágjak egy szelet sonkát, és elszopogassam, lassan, hogy átjárja a szám minden szögletét a pác, elő-elővettem a képeket, és beszélgettem velük. Némelyiknek neve is van. Kitaláltam, hogyan hívhatták. Adjisten, Clara, mondom, és csámcsogok egy kicsit, mivel tudom, hogy egy ilyen Clarának herótja van a csámcsogástól. Csak tréfából, persze, mert amúgy én se szoktam csámcsogni. Ha sikerül, böfögök egyet-kettőt.

Ott volt a dagasztóteknő, arra álltam föl, ha kellett valami egy föntebbi polcról. Baracklekvár, mondjuk.

A feleségem, amikor beköltöztünk, viselős volt már. Úgy kerültünk össze, hogy szóltak: van ilyen lehetőség, párok kaphatnak házat. Gyorsan kellett dönteni. Döntöttem: megragadom az alkalmat. Bemutattak egymásnak a szervezők. Volt bennem félelem, hogy esetleg csúnya lesz, vagy más, előre nem mondott kellemetlenség adódik. Ehhez képest inkább még tetszett. Az arcát figyeltem csak, és azt egészen tökéletesnek találtam. Mintha a tükörképe lenne az enyémnek, olyan kerek. Cipó!, az jut az ember eszébe róla. A szeme, az meg óvatos volt. Bizalmatlan.

Aztán amikor megszólalt, és remegett a hangja, kisuttyant belőlem a félelem. Megéreztem ugyanis az ő félelmét, és ettől elmúlt az enyém. Megértettem, hogy egyezséget kötött ő is, és ennek értelmében immáron az enyém. Csinálhatom vele, amit másnak eddig nem engedett, mert ha szerette volna, akkor se engedhette volna. Tőlem majd nem tagadhatja meg magát, akkor se, ha meg szeretné tagadni. Az a találkozás egészen rövidnek és formálisnak volt szánva a szervezőktől, de valami közbejött, és ott töltöttünk egy egész estét, várva, hogy továbbvigyenek, és volt rajtunk kívül sok más ilyen pár is, nem tudtak mindenkire figyelni, illetve lehet, hogy nem is igazán akartak, úgyhogy kisétáltunk a mezőre.

Akácok voltak, fasor egy nagy búzatábla szélén. Leterítettem a kabátomat. Még először nem telepedett le. Álltunk a kabát két oldalán. Sötétedett, és néha járművek mentek az úton. A hangjukat nem lehetett hallani, és a kocsikat magukat látni se, csak az égre mászó nagy fényeiket. Ijesztő volt. A feleségem, illetve akkor még csak a menyasszonyom akkor ült le, rá a kabátomra, és összehúzta magát.

Dombok vannak, és ahogy a dombra kapaszkodik a kocsi, fölfelé irányul a lámpája, föl, a csillagokra, magyaráztam. Valóban, a fél eget bevilágították, és ahogy fordult alattuk az út, körbepásztázták a gépkocsik. És, mondom, mindezt némán, mert volt az út és miköztünk egy kis dombhát, és az elfogta a zajt. Rájöttem, hogy tehetem, ami tetszik. Ez nekem most jár.

A kabátomra szerencsére nem került vér, mert a fenék az már valahogy lejjebb volt, ahogy elfészkelődtünk, szépen kicsurgott a földre. A körmöm alatt másnap megláttam a nyomát. Fekete volt, és nem akart kijönni. Piszkáltam egy szilánkkal, de alig mozdult, csak megfájdítottam a szurkálással a körömágyat. Akkor szopogatni kezdtem, hogy puhuljon. Ez segített. Kiszopogattam a vér maradékát a körmöm alól.

Mikor ebbe a házba, a nekünk kiutalt házba jöttünk, addigra áldott állapotban volt már a feleségem, és vigyázni kellett rá. Nem szorongathattam, nem nyomkodhattam, nem ficánkolhattam benne. Szerettem volna tudni, hogy ezt a nemet ő most bánja-e, vagy éppen nagyon is kedvére van. Figyeltem, de nem jöttem rá sehogy sem.

Na, hát így vagyunk, Clara, mondtam a képnek a spájzban.

Be-benéztem az üvegek mögé, a ládák aljára, kerestem valami értéket, amit itt hagytak volna. Hiszen gyorsan kellett távozzanak, és úgy tudom, nem is vihettek semmi pénzt magukkal az útra, vagy ékszert. A ruháik, azok itt voltak rendben. Ránk persze nem illettek, fölpróbáltuk, de hiába. Rongynak jó lesz, mondta a feleségem. Láttam, hogy próbálta a lábát beszuszakolni valami cipellőbe. Nyögött és káromkodott, nem tudta, hogy ott vagyok az ajtóban, és látom, ahogy erőlködik. Vissza se rakta a helyére, ott tartotta az éjjeliszekrényben. Azt hiszem, időnként megpróbálta újra, egyszer hátha rá bírja húzni a lábára.

A padláson végigtapogattam a gerendákat. Láttam, hogy rendben vannak, erősek és egyenesek, nincs nyoma gombásodásnak. De nem ezért mentem föl: a hagyatékot kerestem. Clara, mondtam később, nem helyes, hogy miránk haragusztok. Nem mi döntöttünk úgy, hogy nektek innen el kell menni, és hogy mi jövünk a helyetekbe. És annyit nektek is be lehetne látni, hogy ha, teszem azt, senki se jön be utánatok, a ház az elpusztul hamar. Az épület sorsa ember nélkül: tönkremenés. Télen fűteni kell, és egyáltalán: lakni! Benne lenni. Folytatni a hagyományt. De mi, magyaráztam Clarának, sajnos még szegények vagyunk, és nem is tudom, mikor, hogyan leszünk gazdagok. Az lenne jó, ha hagytatok volna ránk valamicske segítő pénzmagot, kincsecskét, amivel a házatokat is rendben tudnánk tartani. És az se igaz, hogy nem férne rá némi fejlesztés, csinosítás. Lennének ötleteim, magyaráztam a kamrában Clarának. Meg aztán a kert igazán szép, tele virággal. Valóban, éppen tél vége volt, és látszott, hogy készülődnek már ilyen meg olyan bimbók mindenfelé. Hol vegyek én ehhez illő virágokat, kérdeztem, ha kellenek újak, édes jó Clarám, hol?! És belepöktem az arcába.

Aztán meg persze letörültem a sonkapácos nyálamat.

Ástam a pincében, hátha ott van. Valami vaskazettát sejtettem a fekete talajban. Puha volt, és illatos. Kazetta, az nem volt benne. Hamarosan itt lesz a gyerek, gondoltam, ránk fog hasonlítani, aztán mi lesz? Szűkölködik majd ő is. Nincs mese.

Csak tudnám, mivel pácolták ezek a sonkát, mondtam a feleségemnek. És egyáltalán: szabad volt ezeknek sonkát enni? Én úgy hallottam, hogy tiltva van. De mi a csudával pácolták? Azt mondta, hogy nem érdekli.

Csak tudnám, hova dugták a pénzt, mondtam, a pénzt meg az ékszereket. Ékszereket?, kérdezte a feleségem. Azt, mondtam, az ékszereket. Hová dugták?, kérdezte. Azt szeretném én is tudni, mondtam. Arany, ezüst!

Csak tudnám, hogyan csináltátok, mondtam Clarának a kamrában, segíts! Akkor már beállt hozzánk a kiscseléd, az árvalány. Közeledett az ünnep. Találtam egy kötelet, erős volt, de nem túl vastag, eléggé hajlékony. Látszott, hogy használva volt, kicsit kifényesedett, de sehol se kopott még meg. Foltok, azok nem voltak rajta.

Csak tudnám, mire gondolt az árvalány, mitől volt olyan engedelmes. Végül is mondhatott volna nemet. Nem mondott. Segített lehordani a pincébe mindent. Teknő, liszt. Nem tudtam, mennyi liszt kell, lecepeltük mind, ami volt a háznál. Semmiképpen sem akartam, hogy közben derüljön ki, kevés. Megalvadt volna a fölösleges vér, amíg fölmegyek pótlólagos lisztért. Megjegyzem, jócskán volt liszt a háznál.

Gyere, te kis ártatlan!, mondtam. Igazából nem lehettem biztos benne, hogy ártatlan, de megkérdezni valahogy nem kérdeztem. A kis szőke. A kezénél fogva lógattam föl, és a bokájánál vágtam el az ereket. A kés rendben volt, jó éles. Azt gondoltam, ők is ezt használták.

Szeretném, mondtam, ha gyermekem születne, ha hosszúak lennének az ujjai, és tudna zongorázni, ha lenne igazi nyaka és igazi dereka, és olyasmi neve lenne, mint az, hogy Clara.

A vér engedelmesen ürült a teknőbe, szórhattam reá a lisztet. Mintha mindig ezt csináltam volna! És mintha folyam lenne, ami mellett térdepelek, vérfolyam, idők kezdete óta hömpölygő. Mindenkiben az. Bennem, aki dagaszt, és az ünnepi tésztában, egy! Ugyanaz.

Nem is fáj, ugye?, kérdezem közben az árvalányt. Egyik kezemmel meregetem a lisztet, másikkal folyton keverem, dagasztom. Többször is kérdezem. Egyszer csak már nem válaszol. Akkor, azután már csak egy marék liszt kell.

És a kincseskazettát is szeretném megtalálni, mondom, nem is magamnak, hanem a háznak, mondom, és Clarának, az újnak.

Kicsi gyerekkoromban volt, hogy segítettem dagasztani otthon anyámnak, ez jár az eszemben. Hideg volt a régi tészta, és ahogy dagasztottuk, lassan meglangyosodott. Ez meg itt: meleg.

Só nem kell bele, azt gondolom, csak tiszta liszt. Sónak ott van a vér.

És közben tudom, hogy kinn nyílik a sok virág, ünnepel a kert.

A végén nem volt már meleg. Mire megformáztam, és a deszkákon kisimítottam, hideg volt a tészta.

Jól csináltam-e, kérdeztem Clara bátyját, amikor megjött. Ravaszkodott, vagy esetleg ő nem volt beavatott, nem tudom, mindenesetre azt mondta: Nem tudom.

Clara hol van, kérdeztem, ő is visszajött?

Nem tudom, felelte, ki az a Clara?

Ha te így, gondoltam, én is így, és nem mondtam neki, hogy tudod te jól: a testvéred.

Inkább arra válaszoljál: a pincében csináltátok ti is, ugye? Nagyon kell vigyázni, nehogy kifröccsenjen a földre. Igaz-e? A föld, az beinná, de nem szabad, ugye?

A feleségem az egészből nem értett semmit. Bár nem is érdekelte, azt hiszem. A gyerek, az halva jött a világra. Torz volt. Jobb neki, hogy nem él. Nekünk is jó volt, hogy ott kellett hagyjuk a házat. A feleségem eléggé közönyös volt, most is az.

És a kazettát, azt nem találtam meg, mondtam. Mi már itt se vagyunk, mindjárt mehetsz ásni, mondtam. Már ha a földben van.

És a kisütött szent tésztát, kérdeztem, lehet, hogy ketten együtt kellett volna megegyük, a feleségemmel? Mert hogy én magamban költöttem el, és nem tudom, jó volt-e úgy.

Csak tudnám, mire gondolt közben a Clara testvére, és hogy ha másképpen kérdezem, esetleg akkor megtudhattam volna-e a lényeget tőle.

Kezet nyújtottam, el is fogadta, de nem szorított vissza rendesen, és nem is nézett igazán a szemembe, illetve nézett, de mintha nem engem, hanem valami mást nézne. Kérdeztem volna még, lett volna mit, ezt-azt, nem volt már idő. A feleségem elindult. Lassan ment, és úgy látszott, mindegy neki, a nyomába szegődök-e, vagy sem. A nyakába kötve, zsinóron, a pár cipő. Nincs még vége a mesének, gondoltam, és elindultam utána a száraz porban.

Tartalom

Lamed Wufnik

Az első író (2019)

Az áruszállító (2019)

Három kő (2013)

Egy üveg bor (2012)

Nadrágot venni (2012)

A végső búcsú (2012)

Túl jó út (2010)

Át kell (2004)

Sacher (2004)

Földszag (2003)

Levegőt venni (2003)

Hamisciprus (2002)

Próbák könyve (2001)

Húsparázs (2000)

Vérfolyam (2000)

Júni 24. (1999)

Istenadta (1999)

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia,
aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt
a Petőfi Irodalmi Múzeum
Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 295 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence