Lynn Painter

Mr. Téves Szám

Kossuth Kiadó

Tartalom

1  Olivia

2  Olivia

3  Olivia

4  Olivia

5  Colin

6  Olivia

7  Olivia

8  Olivia

9  Olivia

10  Olivia

11  Olivia

12  Olivia

13  Olivia

14  Olivia

15  Olivia

16  Olivia

17  Olivia

18  Olivia

19  Colin

20  Colin

21  Olivia

22  Olivia

Utószó  Olivia

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Kevinnek

Ma még jobban szeretlek, mint amikor levettél a lábamról azzal, hogy lefénymásoltad az ujjadat, és hülye hangon beszéltél. Jobban, mint amikor a lábamra léptél, hogy ne tudjak elszökni tőled. Azt hiszem, még annál is jobban, mint amikor azt mondtad, olyan a hajam, mint Axl Rose-nak.

Öt gyerekkel és több száz húsgombóccal később még mindig megnevettetsz, én pedig imádlak.

1

Olivia

AZON AZ ÉJSZAKÁN KEZDŐDÖTT, MIUTÁN LEÉGETTEM AZ OTTHONOMAT.

A bátyám konyhájában ültem, a puccos gránitsziget tetején, és egy zacskó perecet tömtem magamba, miközben sorra döntöttem befelé a hűtőjében talált üveges Stellákat. És nem, nem volt alkoholproblémám. Az élettel volt gondom. Értsd: az életem szar volt, és kómaszerű álomba kellett hogy zuhanjak ahhoz, ha azt akartam, hogy ébredés után legyen esélyem kidolgozni egy tervet a jövőmre nézve.

Jack beleegyezett (hosszas könyörgés után), hogy egy hónapig nála lakjak – ami elég idő ahhoz, hogy találjak munkát és saját lakást –, ha vállalom, hogy jól viselem magam, és nem leszek útban a lakótársának. Ha engem kérdeztek, kicsit öreg volt már ahhoz, hogy lakótársa legyen, de ki vagyok én, hogy ítélkezzek?

A bátyustól kaptam egy ölelést és egy kulcsot, aztán ott hagyott, hogy egész este filléres csirkeszárnyat fogyaszthasson Billy Bárjában, így egyedül maradtam otthon, és Adele-ra bömböltem az Alexájáról. Ez már eleve olyan „jaj nekem” típusú zene, de amikor arról kezdett énekelni, hogy lángra lobbant a szíve, eszembe jutott a tűz, ami nálam ütött ki, és teljesen kikészültem.

Már totál hülyére bőgtem magam, amikor megrezdült a telefonom, megállítva az összeomlást. Egy ismeretlen szám ezt üzente:

NA, ÁRULD MÁR EL, MI VAN RAJTAD!

Egy perverz, aki rossz számot írt be? Megtöröltem az orromat, és gépeltem: ANYUKÁD ESKÜVŐI RUHÁJA ÉS A KEDVENC TANGÁJA.

Öt másodperc sem telt el, mire Mr. Téves Szám válaszolt: MICSODA?!

Mire én: KOMOLYAN, BÉBI, AZT HITTEM, DÖGÖSNEK TALÁLOD.

MR. TÉVES SZÁM: „BÉBI”? MI VAN?

Itt tényleg egy picit felhorkantam a nevetéstől: a gondolattól, hogy egy srác SMS-ben kapja meg a hideg zuhanyt. A legfurább az, hogy a „bébi” volt az, amin kibukott, nem pedig a szörnyűséges ödipuszi fehérnemű felvetése, bár ő meg használta a szokásos „mi van rajtad” dumát, szóval ki tudna igazán kiigazodni egy ilyen fickón?

Ezt írtam: SZERETNÉL VALAMI KEVÉSBÉ ANYUKÁSAT?

MR. TÉVES SZÁM: DEHOGY – BAROMI DÖGÖSNEK HANGZIK. UGYE NEM ZAVAR, HA ZSEBES RÖVIDNADRÁGBAN, ZOKNI-SZANDÁL KOMBÓBAN ÉS APÁD SZUSZPENZORÁBAN VIRÍTOK?

Ezen elmosolyodtam az életem totális összeomlása és az ebből fakadó sírógörcs közepette.

ÉN: ETTŐL MOST ÚGY BEINDULTAM. KÉRLEK, MONDD, HOGY APÁS VICCEKET SUTTOGSZ A FÜLEMBE KETTYINTÉS KÖZBEN!

MR. TÉVES SZÁM: JA, TELE VAGYOK BABÁS POÉNOKKAL IS ÉS ANEKDOTÁKKAL AZ IDŐJÁRÁSRÓL. ÉS AMÚGY A „KETTYINTÉS” A LEGSZEBB SZÓ, AMIT ISMEREK.

ÉN: EGYETÉRTEK.

MR. TÉVES SZÁM: ROSSZ SZÁMRA ÍRTAM, UGYE?

ÉN: ÚGY BIZONY!

Csuklottam – végre kezdett hatni a sör –, úgy döntöttem, leszállok a srácról. Írtam neki: DE AZÉRT GYERÜNK, HAVER, HAJRÁ A KETTYINTÉSHEZ! J

MR. TÉVES SZÁM: EZ A LEGFURÁBB ÜZENETVÁLTÁS, AMIBEN VALAHA RÉSZEM VOLT.

ÉN: NEKEM IS. SOK SZERENCSÉT, ÉS JÓ ÉJT!

MR. TÉVES SZÁM: KÖSZI A TÁMOGATÁST, ÉS NEKED IS JÓ ÉJSZAKÁT!

Amikor a Stellától elálmosodtam, elhatároztam, hogy lezuhanyozok – pápá, füstös haj –, és lefekszem. Feltúrtam a táskámat ruhákért, aztán eszembe jutott – naná! – a tűz. Csak az volt meg, ami az edzőtermi öltözőszekrényem aljáról előkerült, meg néhány össze nem illő ruhadarab, amely beesett a hátsó ülésem alá egy-egy mosónap alkalmával. Találtam egy sütiszörnyes pizsamafelsőt, de rájöttem, hogy valójában egyetlen alsó sincs a birtokomban; se pizsamaalsó, se farmer, se rövidnadrág – az egyetlen nadrágom az a büdös tornagatya volt, ami épp a seggemet fedte.

Vajon, ha nincs egy nadrágom se, elérkeztem a mélypontra?

Hála istennek, volt tiszta alsóneműm, egy neonsárga száras bugyim a hátulján „Eat the Rich” felirattal, melynek a puszta jelenléte az életemben nem engedte, hogy egészen a fenékig zuhanjak.

Fél órán át zuhanyoztam, spiccesen és elragadtatva az esőztető zuhanyfejtől és Jack lakótársának drága hajkondicionálójától. Véletlenül elejtettem a csúszós műanyag flakont, amitől a pumpás teteje letört, és a luxuskrém nagy része szétfröccsent a zuhanyzó csúszós padlóján. Letérdeltem, és amennyit csak tudtam, visszatöltöttem a flakonba, amelyet óvatosan a zuhanyzó polcára tettem, remélve, hogy senki sem veszi észre.

Spoiler: Mindig észreveszik.

Ám két órával később még mindig ébren feküdtem a bátyám dolgozószobájának a padlóján, a nyikorgó, régi felfújható gumimatracon, duzzadt szemmel a plafont bámulva, miközben újra meg újra lejátszottam azokat a szörnyűségeket, amelyek a Chicagóból való menekülésem előtt történtek.

Az elbocsátás. A megcsalás. A szakítás. A tűz.

Aztán így szóltam:

– Csessze meg!

Felkeltem, bementem abba a ragyogó konyhába, felnyitottam a zárjegyet egy üveg tequilán, rajta egy mosolygós, bajuszos napocskával, és elkészítettem magamnak a világ legnagyobb jóéjt-italát. Lehet, hogy reggel fájni fog a fejem, de legalább alszom egy kicsit.

* * *

– Livvie, anya vagyok. Azt hittem, átjössz ma hozzánk.

Felpattant a szemem – na jó, csak az egyiket tudtam kinyitni –, és a telefonra néztem, amiből anyám kiabált rám. Fél kilenc? Azt várta, hogy hajnalban jelenjek meg náluk? Istenem, ez a nő olyan volt, mint valami szadista, kutyakínzó sorozatgyilkos vagy mi.

Minek is vettem fel?

– Úgy is volt. Mármint, így van. Épp most szólalt volna meg az ébresztőm.

– De hát azt hittem, ma állást keresel.

Adele újra elkezdett bömbölni a lakásban (mi a fene?). – Alexa, kapcsold ki a zenét! – kiáltottam.

– Kivel beszélsz? – kérdezte anyám.

– Senkivel. – A zene még mindig üvöltött. – Alexa, kapcsold ki Adele-t!

– Átjöttek a barátaid?

– Jaj, Anya! Nem. – A másik szemem is kinyílt végre, felültem, az egész homlokom görcsbe rándult az iszonyatos fájdalomtól, amikor a zene hirtelen elhallgatott. – Jack hifijéhez beszéltem.

Felsóhajtott olyan „az én lányom miért ilyen dilis” módon.

– Akkor nem is keresel munkát?

Valaki öljön meg, légyszi! Rettentő száraz szájjal ezt feleltem:

– De! Az internet segítségével nyugodtan kezdhetem délben is, tényleg, Anya.

– Azt sem tudom, miről beszélsz. Átjössz vagy sem?

Vettem egy mély lélegzetet, és felidéztem a ruházati problémámat. Amíg nem tudtam kimosni az alsóimat, le voltam gatyásodva.

– Nem. Majd később. A munka az elsődleges célom, úgyhogy majd beugrom, miután beadtam néhány jelentkezést.

És miután szereztem egy nadrágot.

– Ott van a bátyád?

– Fogalmam sincs.

– Hogyhogy nem tudod, ott van-e?

– Mert még ágyban vagyok, és az ajtó zárva van.

– Miért alszol csukott ajtó mellett? Az a vendégszoba nagyon befülled, ha nem nyitod ki.

– Te. Jó. Ég. – nyögtem, és megdörzsöltem a halántékomat. – Egy perc, és felkelek, és ha meglátom a hímnemű ivadékodat, megmondom neki, hogy hívjon fel téged. Oké?

– Ó, nem kell, hogy felhívjon. Csak kíváncsi voltam, hogy ott van-e.

– Mennem kell.

– Beraktad már a pénzt?

Összepréseltem az ajkaimat, és lehunytam a szemem. Bízd csak anyámra! Huszonöt évesen már csak egy dolog rosszabb annál, hogy pénzt kell kérned a szüleidtől, mert üres tankkal gurultál be a városba, és szó szerint egy fillér sincs a számládon: hogy az anyád erről akar beszélni.

– Igen, tegnap este megcsináltam a neten – feleltem.

Mintha lett volna más választásom, mint hogy a lehető leggyorsabban letétbe helyezzem ezt a megalázó szülői hozzájárulást. Mert miután a füst eloszlott (szó szerint), és kiderült, hogy nem maradt otthonom, a kevés pénzt, amim volt, olyan túlélési cikkekre kellett költenem, mint olajcsere, új gumiabroncsok és egy csomó üzemanyag, hogy hazajussak Omahába.

Hála az égnek, hogy a következő héten még volt egy utolsó fizetésem.

– A számítógépen csináltad? – kérdezte anyám.

Összeszorítottam a fogaimat.

– Igen.

– Evie férje azt mondta, hogy ilyet soha nem szabad. Akár oda is adhatnád a pénzed a hackereknek.

A fejem lüktetett.

– Ki az az Evie?

– A bridzspartnerem, aki Gretnában lakik. Soha nem szoktál rám figyelni?

– Anya – kezdtem, és fontolgattam, hogy kivágom magam a jó öreg, alagutas mobilos trükkel –, nem szoktam bemagolni a bridzspartnereid nevét.

– Nos, csak egy van, kedvesem, nem annyira nehéz. – Anyám mélységesen sértettnek hangzott. – Abba kell hagynod a számítógépes bankolást, menj csak el személyesen a bankfiókba!

Sóhajtottam.

– Vissza kellett volna utaznom Chicagóba, hogy személyesen fizessem be?

– Nem kell rögtön felcsattanni. Csak segíteni próbálok.

Újra felsóhajtottam, és feltápászkodtam a lapos gumimatracról, amely minden egyes alkalommal padlót fogott, amikor éjszaka megfordultam.

– Tudom, és sajnálom. Csak nehéz időszak ez nekem.

– Tudom, drágám. De később átjössz, ugye?

– Persze! – Az ajtóhoz mentem, és kitártam. – Szeretlek. Szia!

A telefont az asztalra dobtam, hunyorogva a nappali szembántó, természetes fényétől. Bakker, ez a másnaposság! Éreztem azt az egyensúlybillenést, amelyik tudatja a testeddel, hogy még mindig túlságosan ittas vagy ahhoz, hogy vezess, közben a Keurig felé botorkáltam, kávé után epedve.

– Nahát, jó reggelt, napsugaram!

A hangra megdermedtem, és hirtelen úgy éreztem, mindjárt kidobom a taccsot.

Colin Beck, Jack legjobb barátja nézett rám, ahogy a konyha felé botorkáltam. Mintha az univerzum nem fordult volna már eddig is ellenem, ott állt ő, a flancos étkezőpult mellett, keresztbe tett karral, és szórakozottan felhúzott szemöldökkel figyelte szégyenteljes lépteimet. Arcán egy „jobb vagyok nálad” vigyorral, rohadtul jóképűen, miközben én alsóneműben és egy túl szűk pólóban vonultam végig a lakáson, mint valami Micimackó-szerű idióta.

Pislogtam. Létezik, hogy még vonzóbb lett?

Mekkora pöcs!

Utoljára a főiskola első évében láttam, amikor kirúgtak a koleszból, és a félév utolsó hónapját otthon kellett töltenem a szüleimnél. Jack áthívta egy vasárnapi spagettizésre, és Colin úgy találta, hogy az elbocsátásomhoz vezető történet – amikor a kóbor kutya megmentéséből több lakótársam megtámadása, majd a tűzvédelmi berendezés bevetése, abból pedig kollégiumszerte bekövetkezett gigantikus árvíz lett – a legviccesebb dolog, amit valaha hallott.

Ezen a napon úgy nézett ki, mint aki épp futásból jött vissza. Nedves pólója körülölelte rendkívül kidolgozott mivoltát, és a jobb karján valamilyen tetoválás kígyózott lefelé.

Mit képzelt, ki ő ezzel, Dwayne Johnson?

Colinnak amolyan filmsztárarca volt, tökéletes csontozattal és szívdöglesztő állvonallal, de kék szemében volt valami huncut szikra, ami ellensúlyozta e szépséget. Zűrös szempár. Tizennégy éves koromban rövid időre beleszerettem ebbe az arcba, de miután tizenöt évesen kihallgattam egy beszélgetést, amelyben „kis dilinyósnak” nevezett, vettem egy éles kanyart az utálat irányába, és soha többé nem néztem vissza.

– Te meg mit keresel itt? – Megkerülve őt odasétáltam, ahol a Keurig kávéfőző állt a sima pulton, és megnyomtam a bekapcsológombot. A hűvös levegő emlékeztetett rá, hogy a hátsó felem teljesen szabadon van az idióta egyéni rendszámos bugyimban, de rohadjak meg, ha hagyom, hogy azt higgye, képes zavarba hozni engem. Rákényszerítettem magam, hogy ne húzogassam a sütiszörnyes pizsamafelsőt, amíg a szekrényben kutattam kávé után, és azt bizonygattam magamnak, hogy ez csak egy fenék.

– Azt hittem, Kansasba vagy Montanába költöztél – mondtam közben.

Megköszörülte a torkát.

– A hűtő melletti szekrényben.

Rápillantottam.

– Tessék?

– A kávé.

Micsoda okostojás! Mindig is egy keleti parti maffiózóra emlékeztetett, ahogy mindent tudott, és mindig igaza volt. Szóval hazudtam, és azt mondtam: – Ja, én nem a kávét kerestem.

Felvonta a szemöldökét, és az étkezőpultnak támaszkodott.

– Naná, hogy nem.

Beharaptam az alsó ajkamat.

– Igazából… őőő… teát kerestem – feleltem.

– Ó, hát persze. – Olyan pillantást vetett rám, amelyből kiderült, valahogy tudja, hogy utálom a teát. – Az is ugyanabban a szekrényben van. A hűtő mellett.

Uramisten, hogy lehetséges ez? Most komolyan Colin Beckkel beszélgetek fehérneműben?

– Köszönöm. – Leküzdve a késztetést, hogy forgassam a szemem, odasétáltam ahhoz a szekrényhez, miközben annyira vágytam a kávéra, hogy sírni tudtam volna. Egyetlen fajta tea volt, Earl Grey, és csak azt tudtam, hogy utáltam, amikor kivettem egy kávékapszulát, és odavittem a géphez. – Hol van Jack?

– Öhm… A munkahelyén. – Magamon éreztem a tekintetét, ahogy ezt mondta.

– Á! – És te meg miért vagy itt?

– Említette, hogy egy hónapig maradsz. – Napbarnított alkarjával a pultnak támaszkodott (hogy a fenébe lehet valakinek szexi alkarja, az ég szerelmére?!), és elkezdett babrálni a futóórájával. – Ugye?

– Aha. – Felkaptam egy bögrét a pultról, megtöltöttem vízzel a mosogatónál, és levettem a kávégép majdnem üres tartályának fedelét. – Egyébként a bátyám tudja, hogy itt vagy?

Erre felnézett a csuklójáról.

– Mi?

Odahajoltam a kávéfőzőhöz, és elkezdtem tölteni.

– Számít rád?

A torkából olyan hang tört fel, ami a köhögés és a nevetés keveréke volt.

– Basszus! Te nem is tudod, hogy én vagyok a lakótársa, ugye? – kérdezte aztán.

Jézusom! Ezt nem mondta komolyan, ugye? Az arcát kutattam, kétségbeesetten remélve, hogy szórakozik velem, bár tudtam, hogy nem. De mielőtt még jobban megfejthettem volna az arckifejezését, integetni kezdett felém, és azt harsogta:

– A víz! Figyelj a vízre, Liv!

– A francba! – Teljesen elvétettem a tartályt, és végigöntöttem vízzel a pultot. Megragadtam egy törlőkendőt, és megpróbáltam feltörölni, de a konyharuha cseppet sem volt nedvszívó, és csak arra volt jó, hogy lesodorja a padlóra a vizet.

Mindezt pedig az az arrogáns bunkó végignézte szórakozott vigyorral az arcán.

– Nincs jobb dolgod, mint azt nézni, ahogy feltakarítok magam után?

Vállat vont, és úgy dőlt a pultnak, mintha a világon semmi gondja nem lenne.

– Nem igazán. Egyébként tetszik, ahogy mostanában a hajadat viseled.

– Valóban? – Gúnyos mosolyt villantottam rá, ami inkább vad fogcsikorgatásnak érződött. – Én ezt az „összeköltözöm Colinnal” frizurának hívom – szerencsére kicsit sem égő…

– Ha már a tüzeknél tartunk, kíváncsi vagyok, Marshall. Hogy a fenébe sikerült felgyújtanod egy egész lakóházat? – Félrebillentett fejjel így folytatta: – Mármint, te mindig is egy kissé szerencsétlen voltál, de szerelmes leveleket égetni egy faerkélyen, mint valami piromán, az szintlépés, még tőled is.

Próbáltam nyelni, de összeszorult a torkom.

Nem azért, mert az a seggfej idiótának nézett; mindig is ezt gondolta rólam. A ballépéseim bűnös élvezetet jelentettek Colin számára, mint egy olyan valóságshow, amiről nem akarod bevallani, de mindig megnézed, ha belefutsz.

Én voltam neki a Feleségtársak.

Ám az a tény, hogy apró részleteket is ismert abból, ami tegnapelőtt történt egy nyolcórányira lévő városban, azt jelentette, hogy Jack elmondta neki. És a bátyám nyilvánvalóan többet közölt vele egy homályos, „a húgomat kilakoltatta egy tűzvész”-féle nyilatkozatnál, mivel megemlítette a szerelmes leveleket.

Megosztotta vele a szörnyű részleteket is.

A hűtlen pasit, a borozós levélégetési szertartást az erkélyen, a tűzesetet – négyes fokozatú riasztással –, mindent. Hányingerem lett a gondolattól, ahogy azok ketten szétröhögik az agyukat, amikor Jack a legfrissebb tragédiám történetével szórakoztatja őt.

Már ott volt a nyelvem hegyén, hogy „nem az én hibám volt”, és legszívesebben világgá üvöltöttem volna. Oda akartam kiáltani minden egyes embernek, aki az újságban olvasta a történetet, rákattintott a hivatkozásra, vagy azt nézte, ahogy a riporter gúnyosan vigyorogva kiejti a „szerelmes levél” szavakat.

Mert ez nem az én hibám volt.

Igen, tűzre vetettem Eli költeményeit. Veszedelmesen közel voltam a berúgáshoz, amikor az erkélyen láncdohányozva meggyújtottam annak a csaló rohadéknak a leveleit, de egy fémvödörben égettem el őket. A vödör mellett volt egy nagy pohár víz, a biztonság kedvéért. Nem vagyok hülye. Teljesen készen álltam, hogy kiűzzem magamból Csalfa Elijah-t.

Viszont az oposszumra nem voltam felkészülve.

Csendben bámultam a pici máglyámat, és azon elmélkedtem, hogy talán nem is olyan szörnyű az egyedüllét, amikor az a ronda kis fickó végigszaladt az ereszcsatornán, és beugrott az erkélyemre. A zihálásom figyelmeztette a jelenlétemre, és megrémisztette. Eléggé megijedt ahhoz, hogy elkotródjon, nekiütközve az asztalnak, amelyen a vödör állt, mire az a padlóra borult. Az erély padlójára, amelyet egy cuki szalmaszőnyeg borított.

– Figyi – kezdtem, és próbáltam higgadtnak tűnni –, szívesen álldogálnék itt, hogy megvitassuk, szerinted mekkora csődtömeg vagyok, de dolgom van. Megfordulnál, kérlek?

– Miért?

Sóhajtottam, és legszívesebben eltűntem volna.

– Mert minél jobban magamhoz térek, annál kevésbé örülök, hogy nadrág nélkül beszélgetek itt veled.

A szeme sarkában ráncok jelentek meg.

– Nem hittem, hogy valaha is zavarba jössz.

– Nem vagyok zavarban. – Ha bárki másról lenne szó a világon, nevetve beismerném, hogy szuperkönnyen és állandóan zavarba jövök, és többnyire ez okolható a botlásaimért, a kiömlésekért és az általános esetlenségemért. De mivel Colinról volt szó, hozzátettem: – Csak nem vagyok benne biztos, hogy méltó vagy arra, hogy szemügyre vedd ezt a segget.

Elsétáltam mellette, és emelt fővel hagytam el a konyhát, még ha égett is az arcom, és imádkoztam, hogy a fenekem jól nézzen ki abban a röhejes bugyiban. Csak amikor becsaptam átmeneti szobám ajtaját, engedtem ki végre magamból – suttogva – az összes, általam ismert, obszcén szitkozódást.

2

Olivia

A NAP HÁTRALÉVŐ RÉSZE SEM ALAKULT JOBBAN.

Elbarikádoztam magam a dolgozószobában, és jelentkeztem tíz olyan állasra, amelyekhez totálisan alulképzett voltam. Volt néhány műszakiszakszövegírói álláslehetőség, amire alkalmas lettem volna, de nem voltam nagyon oda érte, és egy csomó más szövegírói állás, ahol majdnem megfeleltem a követelményeknek (de nem egészen).

Eközben sikeresen megakadt miattam a nyomtató (amit engedély nélkül használtam), és kiöntöttem a tonerport a fehér szőnyegre (spoiler: szörnyű ötlet volt vízzel tisztítani, és a szőnyegnek kampec), szóval remekül indult a dolog.

Ezután elfurikáztam a szüleim házához, hogy elhozzak néhány cuccot, amit ott hagytam, amikor elmentem főiskolára. Miközben lehangoltan turkáltam a ruhák között, amelyek egy évtizede kimentek a divatból, anyám megmutatta a tűzről szóló történetek linkjeiből összeállított, virtuális gyűjteményét. Csak hogy évek múlva is emlékezhessek rá.

Aztán megetetett lasagnéval, miközben apám kioktatott a felnőtt viselkedésről és az albérlet biztosításának fontosságáról.

Gyomorégéssel, a maradék kajával és olyan igazságtalanságérzéssel hagytam el a házukat, ami sokkal nagyobb volt, mint az a sulizenekaros póló, amivel újra meg kellett barátkoznom, amíg nem kaptam munkát, és nem szereztem új ruhákat.

Azon tűnődtem, milyen messze van a legközelebbi plazmaadományozó intézmény.

Amikor visszaértem Jack épületéhez, még nem volt kedvem felmenni. Aznap egyik borzalmas dolog jött a másik után, úgyhogy még nem voltam kész arra, hogy megbirkózzam Colinnal. Vagy a bátyámmal, ami azt illeti.

Az ingerültségükkel meg pláne, amikor beszámolok a fehér szőnyegről.

Szóval inkább felmentem a tetőre.

Korábban észrevettem a liftben a tetőteraszt jelző feliratot, és nem is csalódtam. Pazar kilátás nyílt az alatta elterülő városra, amelyet színpompás petúniákkal teli cserepek és puccos nyugágyak kereteztek.

Leültem, magam alá húztam a lábamat, és mélyen beszívtam a nyári levegőt.

Ahh! Úgy éreztem, most lélegzem először, amióta Eli megjelent a kávézóban, és elmondta, mennyire nem szeret.

Ez tényleg két napja történt?

A telefonom rezgésére lepillantottam, és megláttam, hogy ugyanattól az ismeretlen számtól jött SMS, mint előző este.