Havasréti József

Terepmunka

részlet

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

© Havasréti József, 2022
Illusztrációk © Biacsics Renáta, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
A borítót Biacsics Renáta,
a kötetet Pintér József tervezte

ISBN 978 963 14 3801 7

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

„Tudod, Delphine, ha egyszer megcímzel egy dossziét, már csak idő kérdése, és ömleni kezd bele az anyag. Jegyzetek, listák, fényképek, pletykák. Csatolsz minden tényt, adatot, szóbeszédet, amik csak arra vártak, hogy valaki összegyűjtse őket. Te adsz életet nekik.”

(Don DeLillo)

„A[z irat]tárolók nem alapozzák meg a történelmet; sokkal inkább a mélybe taszítják. A múzeumban, a könyvtárban vagy az archívumban a múlt folyton megvonja magát, elveszik a végtelen járatokban.”

(Wolfgang Ernst)

„Az emberi szellem a maga végességében nem annyira a nagy fényesség egyik szikrája, mint inkább a sötétség egy töredéke.”

(Michel Foucault)

„Az embert kell tanulmányoznunk, és azt megvizsgálnunk, ami a legközelebbről foglalkoztatja: a hatalmat, mellyel az élet a markában tartja őt.”

(Bronisław Malinowski)

„A tévedésben tartás – illúzió. Ezen illúziót a sértett rendelte meg, mert semmire se vágyott jobban, mint erre a tévedésre.”

(Az ügyvéd szavai a
Rontás és reménység című filmben)

„Ebben a könyvben a folyó volt a barlang, ahol a fagyott sárral összekent kisfiú gyalogolt. (Asszonyi vér volt a sár.) A fiú visszafelé és előre olvasta ezt a könyvet. Visszafelé és előre – ahogy otthon mondták.”

(Peter Straub)

Stresszmentes lebegés – prológus –

1.

A református egyetem David Bowie-konferenciáján álmos önkívület fogott el, miközben a projektor reszkető fényét bámultam; a félhomályos termen átvágó fénypászmák és a szeszélyesen ugráló színes diaképek elzsongítottak. Távolabb a körút villamosai dübörögtek, ami ideszűrődött ebből, nem volt több, mint a tipikus belvárosi zsongás. Arra gondoltam, amire ilyen esetekben mindig: a fényben örvénylő por látványa miért foglalja magába a legtisztább eksztázist és a legédesebb nosztalgiát? Ősélmény: talán az első artefaktum, amit megpillantunk gyerekkorunkban, és nem kell hozzá más, csak a szobánkat elsötétítő redőnyök léce, tetőcserép (ha épp a padláson volnánk), spaletta, rosszul elhúzott függöny, bármi; a fény és némi por pedig elkerülhetetlenül és mindenhol jelen van.

Felriadtam. A nevemet mondták. A teremben halkan nevetgéltek, talán azt hitték, közben elaludtam. Felmarkoltam a papírjaimat, és kibotorkáltam az előadói asztalhoz. Csak kevesen voltak a teremben. Szemközt, az első sorban fiatal, vörös hajú nő ült, rövid tavaszi ruhában; finom metszésű, kissé rókaszerű arcát hidegre színezte a vetítővászonról rávetülő fény. Várakozás. Megnyitottam a már odakészített diasort, és beszélni kezdtem. Újra átéltem azt a kétes hangulatot, mely akkor is foglyul ejtett, amikor otthon az előadáson dolgoztam: „Bowie Budapesten”.

Az előadás nem az itteni fellépésekről szólt, hanem a különös megszállottságról, amit a Bowie-fenomén a hetvenes évek budapesti undergroundjában keltett. A „leggyönyörűbb lényről”, aki a „soha meg nem valósuló jövő hírnöke”.

Bowie – aki más, mint a szürke valóságkulisszák, más, mint ami itt van. A máshollét és a máskor-lét fölényes hírnöke. Glamour és bomlás. A hetvenes évek. Penészes bérházak mélyén, kietlen mosókonyhákban, roskatag budai villákban olyan gondolatok születtek, melyek tagadták a fennállót, tagadták, ami van. Időutazás. Egymásba pakolt varázsdobozok halmazának láttam a múltat, a régi „rendszert”, a benne tenyésző zárványokat, a katakombákat, mindazt, ami akkor volt, amivel feszültségbe került a brit popsztár világa, a talmi csillogás, a festék, a buzis gesztusok, az idétlen, mégis lenyűgözően pompázatos ruhák, az okkult delej, az UFO-mánia – de azt is idegennek éreztem, ami most, körülöttünk van.

„Ziggy Stardust története végül egy science fiction drámában végződik: a sztár kapcsolatot teremt bizonyos bolygóközi lényekkel, blackhole-jumperekkel, akik médiumuknak tekintik őt, és ellátják utasításokkal. Ziggy a színpadon ettől kezdve eljövetelüket hirdeti…”

Hallottam a saját, fáradtan csapongó hangom, mely szinkronizálni próbálta a bennem kavargó zagyva gondolatokat, olykor eltérve tőlük, olykor hűen követve őket. Egyszóval: mindenfélére gondoltam, még az előadás alatt is, de e gondolatok nagyobbik részét magamban tartottam. Közben különös dolgok történtek: nem a teremben, hanem bent, az elme mélyén. Aztán a fejemben kavargó dolgokhoz hozzáidomult a teljes külvilág. Aztán vége lett. Néhány kérdés, szedelőzködés, valaki felkapcsolta a villanyt. A fénypászmák eltűntek. Elköszöntem a többiektől, és hazaindultam.

2.

Kulcszörgés, ajtónyitás. A férfi áthaladt az előszobán, aztán megállt a nappaliban. Körülnézett, kinyitotta az erkélyablakot; a ház körüli park hűvös levegője elárasztotta a szobát. Kinyitotta a szekrényt. Először hozzá se nyúlt a benne lévő tárgyakhoz, csak nézte őket, fürkésző, mindenre reagáló, mindent precízen letapogató nézéssel. Nem árt az elővigyázatosság, gondolta, noha biztos volt abban, hogy a szekrény gazdája nem használ semmilyen „kézjelet”. Nincsenek trükkök, rejtett apróságok, melyek elmozdulnának, ha az ajtót illetéktelenek piszkálnák. Megbízik ebben a monstrumban – de közben tart is tőle. A szekrényt belülről gondosan leszigetelték: vastag hungarocell és parafa, bevonva sztaniollal. A tulajdonos, mégis úgy tűnik, paranoiás. Ilyet csak akkor művel valaki, ha távol óhajt tartani magától valami kétes kisugárzást. Idegen aurát. Olyasmit, ami aligha életveszélyes (hisz akkor nem lakna e szigorú és félelmetes, sőt, kissé bálványszerű bútorral egy térben), hanem olyan hatásokat hárít, melyek, mondjuk így: zavarnák az álmát. A mindennapjait. Végigsimított az ezüstpapíron; ez volt az első jele annak, hogy a szekrény tulajdonosával (és főleg a szekrény tartalmával) valami nem stimmel. Az efféle óvintézkedések bolondra vallanak (olyan bolondra persze, aki okosnak tartja magát). Ez a kívül vastag, belül vékony fémréteggel szigetelt bútordarab a beteges elővigyázatosság emlékműve volt. Vagy tünete inkább? A szekrény tartalma (egyébként) veszélytelennek látszott. Akták és iratok barna dobozokban.

3.

Egymás után emelte le a dobozokat. Nem konkrét iratot keresett, csupán a hajdan történtek összképe és annak néhány részlete kellett megbízójának, aki ezekből a talányos adatokból és régi eseményekből szeretett volna felépíteni egy csapdát, amibe a szerencsétlen flótás, akinek a csapda „szól”, majd szépen belesétál. Előszedett egy négykamerás Huawei mobiltelefont, és sorban lefényképezte, amit lényegesnek talált. Könnyen és gyorsan döntött arról, mire van szüksége, és mire nincs. Jól ismerte a szekrényben őrzött régi iratokat, és a történetet, amit e korpusz dokumentált. Tanúja, sőt a részese volt a bennük megőrzött, rögzített, elemzett folyamatoknak, nagyon is közelről, noha ő csak afféle kívülállónak tekintette magát. A behatoló arca vigyorra torzult. Egy kívülálló, egy idegen, az ám! A szoba elsötétedett egy röpke pillanatra.

4.

Kinyitott egy jegyzetfüzetet. Előre-hátra lapozgatott benne, mígnem valami érdekeset talált. Egy anomáliát. Újabb egybeesés, de ezúttal komolyabb. Elgondolkodva nézte a kinyitott füzetet, melyből golyóstollal vésett, összképét tekintve ügyetlen, ám precíz részletességű rajzocska meredt rá. Az első jel, ami rá vallott. A behatolóra. Arra gondolt: magával kéne vinnie ezt a füzetet, vagy az árulkodó lapot kitépni belőle legalább. Aztán arra gondolt: szükség van-e efféle óvintézkedésekre? Úgyse történik semmi. Úgyis az lesz, amit ő akar. Nincsenek alternatívák. A telefon kijelzőjére pillantott. Van ideje bőven. A férfi, aki ebben a lakásban él, és mindenféle gyanús dokumentumot őriz ebben a szekrényben, most egy konferencián ül, a város másik végében. Biztosan szenved az unalomtól, és ő is a noteszébe firkál. Persze megtörténhet, hogy gondol egyet (az emberek szeszélyes lények, ismerte el a betolakodó), valami ürüggyel kimenti magát, és előbb hazaindul. De nem bízott semmit a véletlenre, az előadóterem közelében valaki őrködik, és ha a rendezvénynek vége, vagy ha a fickó korábban felbukkan, rögtön telefonál.

5.

Ott volt, a kísérlet legelső napjától fogva a legutolsóig. Mindenre emlékezett. Minthogy sokkal intelligensebb volt a program többi közreműködőjénél (de ezt a többiek aligha tudhatták), tisztában volt mind a célokkal, mind a részletekkel. A háttérből figyelt. Noha mindenki azzal áltatta magát, hogy ismeri a terv célkitűzéseit, a tényleges célokat titkolták. Nem csak egyetlen fedőtörténet létezett, hanem több. A mesterséges káosz álcázta a lényeget: a káosz álcázta a káoszt, úgy is mondhatnánk. Hát igen, a célok, töprengett a múlton, miközben helyére csúsztatta a füzetet és kibontott egy szalagos iratmappát. Volt itt minden. Őrület őrülteknek. The Freak Show of Faith. Modellpszichózis. Módosult valóságok. Tudatkutatás. A valóság fellazítása. A transzállapot, az elmebaj, a drogos pszichózis közös háttere. Gerilla-ontológiák. Akik mindezt kutatták, a saját világukban éltek, melyben a tudományos célok, a mítoszmániás képzelgés, az okkult törekvések összefonódtak. A kutatók széthúztak, mocskos kis terveik keresztezték egymást. Persze az emberek széthúznak. És miközben mindegyik résztvevő a saját igazságát dédelgette, senki nem vette észre, miféle egyéb, mondhatni hideglelős összefüggések keresztmetszetében áll. Valaki közülük (vajon ki lehetett?), ha már kezdtek elcsitulni a feszültségek, és kezdtek túlzottan egy irányba haladni a dolgok, néhány pöccintéssel újra és újra életre keltette a jótékony széthúzást. Életet lehelt a káoszba. Persze a dolgok amúgy is afelé tartanak. Ez felülírhatatlan szabály.

Tartalom

Stresszmentes lebegés – prológus

I. Ámok

II. „Ha egy előjel felbukkan…”

III. „Elrettentő példák…”

IV. „A Sötétség Urai”

V. Tégláspuszta

VI. Vénemberek

VII. „Hatalma volt…”

VIII. Bosszúvágy

IX. „Summerisle”

X. „Megrendelt illúziók”

XI. Territóriumok

XII. „Vele bujálkodtak a Föld királyai…”

XIII. „Hideg érintések…”

XIV. „Hogy minden úgy legyen, mint régen…”

XV. A harmadik figyelmeztetés

XVI. „Minden eltörölve…”

Epilógus

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Old Standard – SIL Open Font License