Edward Ashton: Mickey7

Copyright © 2022 by Edward Ashton

Hungarian translation © Horváth Norbert, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Edward Ashton: Mickey7

St Martin’s Press, New York, 2022

Fordította: Horváth Norbert

ISBN: 978 963 598 157 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Rebellion

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction

Jennek. Ha nem pusztítottad volna el a civilizációt, ez mind nem történt volna meg.

Ez lesz a leghülyébb halálom.

Éppen csak 26:00 múlt, és a hátamon fekszem egy durva sziklán, vaksötétben. Az okulárém öt másodpercet veszteget rá, hogy kósza, látható spektrumú fotonokat keressen, mielőtt feladja, és infravörösre vált. Még mindig nincs sok látnivaló, de legalább ki tudom venni a halvány, kísérteties szürkében világító boltozatot fölöttem, és a jeges szegélyű nyílást, amelyen át bizonyára idekerültem.

A kérdés: mi a fene történt?

Az utolsó pár percre csak töredékesen emlékszem – többnyire összefüggéstelen képekben és hangfoszlányokban. Rémlik, hogy Berto letett a szurdok végében, és az is, ahogy lemásztam a jégtömbök torlaszán. Emlékszem rá, hogy gyalogoltam egy darabig. Felnéztem, és észrevettem a déli falon egy jégből kiálló sziklatömböt harminc méter magasan. Egy kicsit hasonlított egy majomfejre. Rémlik, hogy elmosolyodtam, aztán…

…aztán egyszerre nem volt semmi a bal lábam alatt, és zuhantam.

A rohadt életbe! Nem néztem, hova lépek. Azt az ostoba majomfejet bámultam, és arra gondoltam, hogyan fogom leírni Nashának, ha hazaérek a kupolába. Közben meg beleléptem egy lyukba.

A leghülyébb halál.

Borzongás fut végig a testemen. A hideg már fent is elég kemény volt, amikor mozogtam. Idelent azonban, a sziklán heverve, teljesen átjár a testruha és a kétrétegnyi hőszigetelő öltözék ellenére is; a hajamon, a bőrömön és az izmaimon át a csontjaimig. Megint megborzongok, és hirtelen fájdalom nyilall a bal csuklómból a vállamig. Lenézek. Van egy dudor ott, ahol nem kéne lennie, ahol a kesztyűm találkozik a külső hőszigetelő öltözékemmel. Elkezdem lehúzni a kesztyűt, arra gondolva, hogy talán a hideg segítene lelohasztani a duzzadást, de egy újabb nyilallás véget vet a kísérletnek. Amikor ökölbe próbálom szorítani a kezemet, a fájdalom vakítóvá válik.

Biztosan nekicsaptam valaminek esés közben. Eltört? Talán. Meghúzódott? Biztosan.

De a fájdalom azt jelenti, hogy még élek, igaz?

Lassan felülök, megrázom a fejemet, és felpislantok egy kommunikációs ablakot. Túl messze vagyok a kolónia átjátszóitól, de Berto még a közelben lehet, mert fogok valami halvány jelet. Hanghoz vagy videóhoz nem elég, de szöveges üzenetre talán igen. A tekintetem a billentyűzetikonra rebben, mire felnyílik egy panel, ami elfoglalja a látóterem negyedét.

<Mickey7>: Berto! Veszed az adást?

<RedHawk>: Veszem. Még élsz?

<Mickey7>: Még igen. De itt ragadtam.

<RedHawk>: Láttam, mi történt. Belesétáltál egy lyukba.

<Mickey7>: Ja, erre rájöttem.

<RedHawk>: Nem is kicsibe, Mickey. Egy jó nagyba. Mi a fenét műveltél, haver?

<Mickey7>: Egy sziklát néztem.

<RedHawk>: …

<Mickey7>: Egy majomfejre hasonlított.

<RedHawk>: Leghülyébb halál.

<Mickey7>: De csak ha meghalok. Ha már itt tartunk, van rá némi esély, hogy felszedjél?

<RedHawk>: Hát…

<RedHawk>: Nem.

<Mickey7>: Komolyan?

<RedHawk>: Komolyan.

<Mickey7>: …

<Mickey7>: Miért nem?

<RedHawk>: Leginkább azért, mert kétszáz méterrel a lyuk fölött lebegek, és így is alig veszlek. Mélyen a föld alatt vagy, barátom, és biztosan a kúszómászók területén. Baromi sok erőfeszítésbe és jelentős személyes kockázatba kerülne kihozni onnan téged… és ezt nem tudom megindokolni egy Eldobható miatt, érted?

<Mickey7>: Ó, oké.

<Mickey7>: És egy barátodért sem?

<RedHawk>: Ne már, Mickey! Ez aljas húzás! Amúgy sem halsz meg igazán. Leadom a veszteségi jelentést, amint visszatérek a kupolába. Ilyen a melód. Marshall biztosan jóváhagyja a regenerálásodat. Holnapra már kint leszel a tartályból, és újra az ágyadban alhatsz.

<Mickey7>: Hát ez remek. Neked biztosan nagyon kényelmes lesz, de közben én meg itt halok meg egy lyukban.

<RedHawk>: Ja, az szívás.

<Mickey7>: Szívás? Tényleg? Jobbat nem tudsz?

<RedHawk>: Bocs, Mickey, de mit akarsz, mit csináljak? Sajnálom, hogy ott fogsz meghalni, de komolyan, nem ez a munkád?

<Mickey7>: Nem is vagyok naprakész. Egy hónapja nem töltöttem fel.

<RedHawk>: Hát… ez nem az én bajom. De ne aggódj, majd elmondom, miből maradtál ki. Van valami privát dolog, amit az utolsó feltöltésed óta csináltál, és tudnod kéne?

<Mickey7>: Izé…

<Mickey7>: Nem, azt hiszem, nincs.

<RedHawk>: Remek. Akkor minden el van intézve.

<Mickey7>: …

<RedHawk>: Minden rendben, Mickey?

<Mickey7>: Ja. Minden rendben. Kösz, Berto.

Elpislantom az ablakot, hátradőlök a sziklának, és lehunyom a szememet. Hihetetlen, hogy az a beszari rohadék nem jön le értem.

Ugyan, kit ámítok? Teljesen hihető.

Szóval, most mi lesz? Üljek itt, és várjak a halálra? Fogalmam sincs, mennyit zuhantam a fúrólyuktól vagy aknától, vagy akármi volt is az, mielőtt földet értem ebben a… bármi is ez. Lehetett akár húsz méter is. Berto szavai alapján inkább tűnt száznak. A nyílás, amelyen át bezuhantam ide, alig három méterre van. Még ha el is tudnám érni valahogy, ilyen csuklóval kizárt, hogy kimászhatnék.

Az én szakmámban sok időt tölt az ember azon tűnődve, hogy hányféleképpen halhat meg… már amikor nem éppen megtörténik vele. Még sosem fagytam halálra, de már gondoltam rá. Nehéz is lenne nem foglalkozni vele, mióta leszálltunk ezen az átkozott jéggolyón. Viszonylag egyszerűnek tűnik. Az ember fázik, elalszik, aztán többet nem ébred fel. Már kezdek elbóbiskolni, és arra gondolok, hogy talán nem is olyan rossz vég ez, amikor felcsippan az okulárém. Egy pislantással válaszolok.

<Black Hornet>: Szia, kicsim!

<Mickey7>: Szia, Nasha. Mit tehetek érted?

<Black Hornet>: Csak tarts ki! Már a levegőben vagyok, két perc, és ott leszek.

<Mickey7>: Berto üzent?

<Black Hornet>: Ja. Szerinte nem lehet kihozni téged onnan.

<Mickey7>: De…?

<Black Hornet>: Őt nincs, ami ösztönözze.

A remény egy fura dolog. Harminc másodperccel ezelőtt még száz százalékig biztos voltam benne, hogy meg fogok halni, és nem féltem. Most azonban hevesen ver a szívem, a fülemben zúg, és végigveszem, mi minden baj történhet, ha Nashának sikerül leszállnia az emelőjével, és megpróbálkozik a mentéssel. Elég széles egyáltalán a szurdok, hogy letegye a gépet? Ha igen, meg tud találni? Van elég kábele, hogy elérjen?

Ha ez mind sikerül, mi az esély rá, hogy a sok mozgolódás nem csalja ide a kúszómászókat?

A picsába!

A picsába, a picsába!

Nem hagyhatom, hogy megtegye!

<Mickey7>: Nasha?

<Black Hornet>: Igen?

<Mickey7>: Bertónak igaza van. Nem tudsz kimenteni.

<Black Hornet>: …

<Mickey7>: Nasha?

<Black Hornet>: Biztos vagy benne, kicsim?

Megint lehunyom a szememet, és mélyeket lélegzek. Csak teszek egy kis kitérőt a tartályba.

<Mickey7>: Ja, biztos vagyok benne. Jó mélyen vagyok, szépen összetörtem magam. Őszintén szólva talán akkor is leselejteznek, ha visszaviszel.

<Black Hornet>: …

<Black Hornet>: Oké, Mickey. A te döntésed.

<Black Hornet>: Tudod, hogy eljöttem volna érted, ugye?

<Mickey7>: Igen, Nasha. Tudom.

Csend támad, én pedig csak fekszem, és nézem, ahogy a jele erőssége erősödik és gyengül. A leszállóhely körül kering. Próbálja bemérni a jelemet, háromszögeléssel meghatározni a pontos helyzetemet.

Véget kell vetnem ennek.

<Mickey7>: Menj haza, Nasha! Én kicsekkolok.

<Black Hornet>: Ó.

<Black Hornet>: Oké.

<Black Hornet>: Hogyan fogod csinálni?

<Mickey7>: Mit?

<Black Hornet>: A kicsekkolást, Mickey. Nem akarom, hogy úgy végezd, mint Ötös. Van fegyvered?

<Mickey7>: Nem. Esés közben elhagytam az égetőmet. Igazából amúgy sem szívesen használnám magamon. Lehet, hogy gyors lenne, de…

<Black Hornet>: Ja, ez valószínűleg jó döntés. Na és egy kés? Vagy egy jégcsákány?

<Mickey7>: Nem és nem. És mégis mit kezdhetnék egy jégcsákánnyal?

<Black Hornet>: Nem tudom. Azok elég élesek. Talán fejbe vághatnád magad, vagy valami.

<Mickey7>: Nézd, Nasha, tudom, hogy segíteni próbálsz, de…

<Black Hornet>: Kinyithatnád a szelepeket a légzőmaszkodon. Nem tudom, hogy az alacsony O_2 vagy a magas CO végezne-e veled előbb, de valószínűleg percek alatt túl lennél rajta.

<Mickey7>: Aha. Tudom, hogy még nem próbáltam, de valahogy úgy érzem, a lassú fulladás nem az én zsánerem.

<Black Hornet>: Akkor mit fogsz tenni?

<Mickey7>: Halálra fagyok, azt hiszem.

<Black Hornet>: Hát, az is működhet. Úgy hallottam, az békés.

<Mickey7>: Remélem.

A jele szinte semmivé halványul, aztán beáll alig valamivel a nulla fölé. Biztosan a jelhatáron lebeg.

<Black Hornet>: Hé, feltöltötted magad, ugye?

<Mickey7>: Hat hete nem töltöttem fel.

<Black Hornet>: Miért nem?

Nagyon nem akarok éppen most belemenni ebbe a kérdésbe.

<Mickey7>: Lustaságból, azt hiszem.

<Black Hornet>: …

<Black Hornet>: Sajnálom, kicsim. Tényleg.

<Black Hornet>: Vonalban maradjak veled?

<Mickey7>: Nem. Ez eltarthat egy darabig, és ne feledd, ha te is lezuhansz idekint, te nem jössz vissza. Menj vissza a kupolába!

<Black Hornet>: Biztos vagy benne?

<Mickey7>: Igen, biztos.

<Black Hornet>: Szeretlek, kicsim! Amikor holnap találkozunk, majd elmondom, ma milyen profi voltál.

<Mickey7>: Kösz, Nasha. Én is szeretlek.

<Black Hornet>: Viszlát, Mickey!

Egy pislantással bezárom az ablakot, és figyelem, ahogy Nasha jele végképp lekúszik nullára. Berto már rég hatótávon kívül van. Felnézek. A nyílás úgy bámul rám, mint az ördög ánusza, és akár fel vagyok töltve, akár nem, hirtelen már nem fogadom el a halált. Megrázom a fejemet, és talpra kászálódom.

Van egy gondolatkísérletem a számotokra: képzeljétek el, hogy megtudjátok, hogy amikor aludni mentek éjszaka, nem egyszerűen elalszotok, hanem meghaltok. Meghaltok, és másnap valaki más ébred fel a helyetekben, aki rendelkezik minden emléketekkel, vágyatokkal, álmotokkal és félelmetekkel. Azt hiszi – a barátaitokkal és szeretteitekkel együtt –, hogy ő az igazi. Közben nem is ő az, és ti sem ugyanazok vagytok, mint akik előző este lefeküdtek aludni. Csak ma reggel óta léteztek, és elenyésztek, ha este lehunyjátok a szemeteket. Tegyétek fel a kérdést: jelentene ez bármiféle gyakorlati különbséget az életetekben? Van egyáltalán valami módja annak, hogy megtudjátok az igazságot?

Cseréljük le a „lefeküdni aludni” cselekvést az „összezúzódni, elfüstölni, felgyulladni” igékkel, és máris megkaptuk az én életemet. Gond adódott a reaktormagban? Rajta vagyok. Ki kell próbálni egy új vakcinát? Én vagyok az emberetek. Meg akarjátok tudni, hogy a kádnyi abszint, amit kifőztetek, mérgező-e? Fogok egy poharat, ti rohadékok! Ha meghalok, mindig tudtok újat gyártani belőlem.

A sok halál nagy előnye, hogy igazából elég vacak halhatatlan vagyok. Nemcsak emlékszem rá, mit csinált Mickey1, de emlékszem arra, amikor ő voltam. Legalábbis az utolsó pár percéig. Ő… én… azután haltam meg, hogy a hajóburkolat útközben megsérült. Mickey2 pár órával később felébredt, és kurvára meg volt győződve róla, hogy harmincegy éves, és a Midgardon született. És ki tudja? Talán igen. Talán az igazi Mickey Barnes nézett ki a fejéből. Honnan lehetne megmondani, hogy nem? És ha lefekszem ennek a barlangnak a padlójára, lehunyom a szememet, és kinyitom a szelepeket, holnap talán Mickey8-ként ébredek.

De valahogy mégis kételkedem benne.

Nasha és Berto talán nem tudják megmondani a különbséget, de valahol mélyen, a józan észen túl, biztos vagyok benne, hogy tudni fogom, hogy meghaltam.

A látható tartományban nagyjából egy kósza foton sem akad, de az okulárém éppen elég rövidhullámú infravöröset fog fel, hogy körbenézhessek. Mint kiderül, vagy fél tucat alagút vezet ki a teremből, és mindegyik lefelé lejt.

Ennek nem így kéne lennie.

Éppenséggel semminek sem.

Az alagutak lávacsöveknek néznek ki, de az orbitális felmérés szerint ezer kilométeres sugarú körben semmiféle vulkanikus tevékenységnek nem kellene lennie. Ez az egyik oka, hogy ezt a helyet választottuk az első alaptábornak annak ellenére, hogy elég távol esik az egyenlítőtől, és a bolygó ótvar klímája itt még ótvarabb a kelleténél. Lassan körbejárom a termet. Minden alagút egyformának tűnik – kör alakú, nagyjából három méter átmérőjű csövek, amelyek halványan ragyognak infravörösben, ez pedig azt súgja az agyamnak, hogy pozitív hőgradiens van jelen, és egyúttal közli a tudatalattimmal, hogy valószínűleg mind egyenesen a pokolba vezet. Lemérem, és a nyílások hat-hat lépésnyire vannak egymástól.

Ez sem stimmel igazán.

De nincs időm aggodalmaskodni. Kiválasztok egy alagutat, és elkezdek gyalogolni.

Úgy fél óra múlva eltűnődöm azon, hogy talán el kellett volna mondanom Nashának, hogy mégsem fogok csak úgy ülni és várni a fagyhalált. Az Unió sok kérdésben elég laza, már ami a moralitást illeti, de a bionyomtatott testek és személyiségletöltések első időszakában történtek elég csúnya dolgok, és mostanában a legtöbb kolónián jobb helyzetben van az ember sorozatgyilkosként vagy gyermekrablóként, mint többszörözöttként.

Felnyitok egy kommunikációs ablakot, de természetesen itt nincs jel. Túl sok a szikla köztem és a felszín között. Talán jobb is így. Biztos vagyok benne, hogy Nasha csak azért nem erőltette a mentőakciót, mert azt a benyomást keltettem, hogy súlyos a sérülésem. Ha tudná, hogy fel tudok kelni, és csak a fejem fáj, illetve meghúzódott a csuklóm, talán megpróbálna visszakanyarodni és felszedni, akár akarom, akár nem.

Ezt pedig nem hagyhatom. Nasha az egyetlen jó, ami az elmúlt kilenc évben történt velem, és ha miattam halna meg, azzal nem tudnék együtt élni.

Nem tudnék, de muszáj lenne, nem igaz? Nem tudok meghalni… vagy legalábbis úgy maradni.

Mindenesetre nem vagyok biztos benne, hogy sikerült volna egyáltalán megtalálnia. Olyan idelent, mintha egy hangyabolyban lennék – minden tucatnyi méter után újabb keresztalagút nyílik. Próbálom azokat választani, amelyek inkább felfelé tartanak, mint lefelé, de nem hiszem, hogy túl sok sikerrel járok, mert fogalmam sincs, hol vagyok.

A jó hír, hogy már nem vacogok. Először azt hittem, elért a hipotermia, de a falak infravörös ragyogása fokozatosan erősödött, és most már biztos vagyok benne, hogy minél mélyebbre jutok, annál melegebb van. Sőt, már kezdek kicsit izzadni.

Ami egyelőre nem gond, de szívás lesz, ha egyszer kitalálok a felszínre. Mínusz tíz fok volt, amikor lezuhantam. Az éjszakai hőmérséklet gyakran bekúszott mínusz harminc alá is, és a szél mindig fújt. Ha meg is találom a kiutat, talán jobb lesz megvárni, amíg felkel a nap.

Nasháról ábrándozom, amikor meghallom az első neszezést. Mintha csomó kis kavics bukdácsolna le egy gránitfalon, csakhogy ez elkezdődik és abbamarad, elkezdődik és abbamarad. Sietősre fogom, és nem nézek vissza. Mostanára egyértelmű, hogy ezek az alagutak nem természetes eredetűek. Nem tudom, miféle földtúró állat ás három méter széles alagutakat a tömör sziklába, de akármi legyen is az, biztos vagyok benne, hogy nem akarok találkozni vele.

Miközben szedem a lábamat, a zaj egyre gyakrabban és egyre közelebbről hallatszik. Azon kapom magam, hogy egyre gyorsabban és gyorsabban megyek, szinte már kocogok. Amikor elhaladok egy újabb keresztalagút mellett, eszembe jut, hogy meg sem tudom mondani, a hangok vajon mögülem vagy előlem jönnek-e. Megállok, és félig megfordulok.

És ott is van, majdnem karnyújtásnyira.

Nagyjából úgy néz ki, mint a kúszómászók, aminek végül is van értelme: szelvényes test, szelvényenként két láb, a lábak végén éles karmok. A rágószerve azonban más. A kúszómászók egy párral rendelkeznek az első szelvényükön, de ennek itt kettő van: egy hosszabb vízszintesen, és egy rövidebb függőlegesen. A kúszómászókhoz hasonlóan két rövid, mozgékony táplálóláb helyezkedik el a csáprágókon belül, a szája pedig kerek, és számtalan fog sorakozik benne.

Van pár egyéb fontos különbség is. A kúszómászók tiszta fehérek, talán azért, hogy beleolvadjanak a hóba. Nehéz megmondani az infravörös kép alapján, amit látok, de úgy tippelem, hogy ez az izé a látható spektrumban barna vagy fekete lenne.

És persze ott van az is, hogy a kúszómászók talán egy méter hosszúak és pár tucat kiló a súlyuk, de az új barátom itt olyan széles, mint amilyen magas én vagyok, és nem látom a teste végét az alagútban.

Harcolni vagy menekülni? Egyik sem tűnik túl jó ötletnek. Felemelem a kezemet, és a nyitott tenyeremet mutatom, majd lassan hátralépek. Erre reagál is. A lény kihúzza magát, és széttárja mindkét pár csáprágóját. A táplálólábak hívogatóan integetnek. Testnyelv. Egy ilyen lénynek a széttárt és felemelt karom talán éppen fenyegetést jelent. Leeresztem, majd teszek még egy lépést hátra. A lény felém mozdul, az első szelvényei úgy imbolyognak előre-hátra, mint egy kobra feje, nekem pedig eszembe jut, hogy hallgatnom kellett volna Nashára, és kinyithattam volna a szelepeket a ruhámon, hogy az idegen légkör végezzen velem, ugyanis az óriás százlábú gyomrában kimúlni nem tűnik vonzó ötletnek, amikor lecsap.

A csáprágók gyorsabban lefognak, mint ahogy reagálni tudnék – a lábaim közt, a jobb vállam fölött és a derekam körül. A kúszómászó elemel a talajról, és a táplálólábak leszorítanak. A szája ritmikusan nyílik és csukódik, alig egyméternyire tőlem. Egymás mögötti, végtelen sorokban állnak benne a fagyos, sötét fogak, és nekem úgy tűnik, egészen a kemence forróságú gyomráig tartanak.

De nem húz be, hanem felemel, és elindul velem.

A táplálólábak több ponton hajlanak, és egy-egy fürtnyi kis csápban végződnek, amelyek akár ujjak is lehetnének, kétcentis karmokkal. Eleinte próbálok szabadulni, de olyan erővel fogja le széttárt karjaimat, a csáprágókhoz szorítva őket, akár két acélsatu. A lábamat tudom mozgatni egy kicsit, de nem érek el semmit, amit érdemes lenne megrúgni. Ezen a ponton feltételezem, hogy úton vagyunk vissza a fészekbe. Talán egy kis csemege leszek az utódoknak? Vagy különleges lakoma az asszonynak? Mindenesetre, ha el tudnám érni a ruháim szelepeit, már megtenném. Így azonban nem megy, úgyhogy csak lógok a fogásában, és elképzelem, milyen lesz, ha az a szájszerv bedarál.

Az út elég hosszúnak bizonyul, és egy ponton kezdek elbóbiskolni. Az óriási kúszómászó fogainak csattogása azonban felébreszt, és az út hátralevő részében azt nézem, ahogy egymáshoz dörzsölődnek, miközben a szájnyílás kitágul és összezárul. Furcsán lenyűgöző. A fogak vagy folyamatosan nőnek, vagy rendszeresen kiesnek és regenerálódnak, mert nagyon kikezdik egymást.

Egy idő után rájövök, hogy direkt olyan szögben érnek egymáshoz, ami segít élezni a fogakat.

Végül megállunk egy ahhoz hasonló teremben, mint ahová beestem. A kúszómászó átkel a nyílt téren, aztán bedugja a fejét egy kisebb mellékjáratba. A nyakamat nyújtogatva nézek körül. A járat húsz méter után zsákutcának tűnik. Talán ez lenne a családi spájz? A lény leereszt a lábamra, aztán kinyitja a csáprágóit. A táplálólábak finoman meglöknek, a fej pedig visszahúzódik.

Nem tudom, mi történik pontosan, csak annyi biztos, hogy nem akarok ott lenni, ahol ez az izé. Elindulok az alagútban. Van valami furcsa a végében lévő fallal. Beletelik pár másodpercbe, amíg rájövök, hogy az okulárém hosszú órák óta először látható tartományú fotonokat észlel.

Az alagút végéhez érve rájövök, hogy a fal nem sziklából van, hanem tömör hóból. Nekinyomom a tenyeremet, és meglököm. Egy félméteres szelet megadja magát, és napfény áramlik be a résen.

Abban a pillanatban eszembe jut kilencéves korom és a nagyszüleim vidéki háza a Midgardon. Napfényes tavaszi reggel volt, én pedig pókot fogtam a hálószobámban. A tenyerembe gyűjtöttem, és leszaladtam a lépcsőn, ki a bejárati ajtón, miközben a szúrós kis lábai a tenyeremet csiklandozták. Leguggoltam a kertben, a földhöz tettem a kezemet, és széttártam az ujjaimat. Néztem, ahogy a pók eliszkol, és úgy éreztem magam, mint holmi jótékony isten.

A falon keresztül, alig pár kilométerre látom a főkupolánk hófödte oldalát. Én vagyok az a pók. Én vagyok a pók, és az a lény az alagútból most tett le a kertben.

Amint kiérek az alagútból, megpróbálok üzenni Bertónak, aztán Nashának. Nem kapok választ. Azt hiszem, ez nem túl meglepő. Még korán van, és mindketten éjszakai műszakban voltak. Vajon Berto jelentette az esetet, amint visszatért a kupolába, vagy vár inkább reggelig? És vajon mennyi idő nekik utána új példányt létrehozni belőlem? Ezt a részét sosem láttam, úgyhogy nem vagyok egészen biztos benne, de úgy tippelem, nem tart sokáig. Megfordul a fejemben, hogy üzenetet hagyok Bertónak, de valami azt súgja, még várjak. Ha egyenesen aludni ment, akkor elmondhatom neki személyesen. Ha nem… akkor őszintén szólva nem tudom, mi fog történni, de van egy olyan fura érzésem, hogy egy ideig talán jobb, ha magamban tartom, hogy nem haltam meg.

Egy órán át vánszorgok a térdig érő friss hóban a körlet határáig. Ennek ellenére, a változatosság kedvéért, kellemes a reggel. A hőmérséklet egy hajszállal fagypont fölött van, az elmúlt hét napban először. A szél alábbhagyott, az ég lágy, felhőtlen rózsaszín, a nap pedig egy kövér, vörös golyó nem sokkal a déli láthatár fölött. A kupolától százméteres távolságban biztonsági körletet hoztunk létre – szenzortornyokkal, automatikus égetőlövegekkel, farkascsapdákkal meg effélékkel. Sosem értettem igazán, mi ezeknek a lényege, mivel a kúszómászók eddig a legnagyobb lények, amikkel találkoztunk, azok pedig képesek a hó alatt közlekedni, ahol a szenzoraink nem érzékelik őket. Felteszem, ez a szabványos műveleti eljárás.

Ma reggel Gabe Torricelli őrzi a főzsilip ellenőrző pontját. Biztonságis, de ahhoz képest egészen normális arc. Teljes harci páncélzatot visel, sisak nélkül, és úgy néz ki, mint egy túlgyúrt izompacsirta aprócska fejjel.

– Mickey! – mondja. – Korán kint vagy.

Vállat vonok.

– Csak egészségügyi sétára mentem. Mi ez a teljes harci dísz? Háborút üzentünk valakinek, amíg a szurdokokban jártam?

Gabe elvigyorodik a maszkja mögött.

– Még nem. A páncél önkéntesen választható az őrszolgálathoz. Csak tetszik, ahogy kinéz. – A hátam mögé int. – Marshall még mindig a hegyek lábát méreti fel veled?

– Ja. Minek kockáztatni az értékes felszerelést az aljamunkára, mikor itt vagyok én?

– Bizony. Láttál valami érdekeset odakint?

Igen, Gabe, láttam egy kúszómászót, ami akkora volt, mint egy teherkomp. Visszahozott a kupolához, aztán elengedett. Szerintem értelmes volt. Menő, mi?

– Nem – felelem. – Csak egy csomó követ és havat.

– Ja. Tipikus. Marshall csak az időnket vesztegeti ezzel a baromsággal.

Eh. Unatkozik, és csevegni akar. Ezt rövidre kell zárnom.

– Figyelj, szívesen lógnék itt tovább, de van egy kis dolgom a kupolában még reggel. Nem gond, ha bemegyek?

– Dehogy – feleli. – Asszem, tőled nem kell azonosítót kérnem, igaz?

– Nem. Valószínűleg nem.

Elővesz egy tabletet, valamit nyomkod rajta, aztán egy intéssel átenged a kupola felé. Ez jó. Ez talán azt jelenti, hogy még senki sem regisztrálta Mickey8-at a biztonságiaknál. Berto lustasága felmérhetetlen mennyiségű gondtól mentett meg. Másrészt viszont az ő lustasága volt az oka, hogy egyáltalán ilyen helyzetbe kerültem. Lehet, hogy nem könnyen, de biztosan össze tudott volna rakni valamilyen felszerelést, hogy visszajöjjön kimenteni tegnap este.

Nasha életét nem kockáztattam volna azért, hogy kimentsen, de Bertóét? Ha hajlandó lett volna rá, akkor azt hiszem, az övét igen.

Természetesen az Eldobhatóknak az a lényegük, hogy nem kell visszamenni értük. Bárhogy is oldódik meg ez a helyzet, át kell értékelnem a legjobb barátaim kiválasztásának feltételeit.

Először a szállásomra megyek. Át kell öltöznöm, megmosakodnom, szorítókötést tennem a csuklómra. Szerintem nem tört el, de fel van dagadva, lila, és azt hiszem, legalább egy hétig még kellemetlen lesz. Azután fel kell vennem a kapcsolatot Bertóval, nehogy valami hülyeséget csináljon. Nashának is üzennem kell, csak hogy szóljak neki, hogy kijutottam.

És megköszönnöm, hogy hajlandó lett volna kockáztatni értem.

Követem a főfolyosót a kupola kétharmadáig, aztán lépcsőzök négy emeletet egy csupasz, fém csigalépcsőn a nyomornegyedig. Itt vannak az alacsony státuszúak szállásai; tucatnyi háromszor két méteres fülke műanyag elválasztókkal és vékony polisztirolajtókkal, a tető közelében. Az én szobám a csomóponthoz közel esik, egy kétszemélyes fülke csak nekem, ahol van elég hely felállni és felemelni a kezemet a fejem fölé. Az Eldobhatóság egyik előnye, azt hiszem. Valahogy úgy, ahogy az aztékok is jó fejek voltak a labdajátékosaikkal, amíg az oltárhoz nem rángatták őket, hogy kitépjék a szívüket.

Először akkor gyanítom, hogy gond lesz, amikor megadom az ajtóm kódját – már nyitva van. Benyitok, a szívem hevesen ver. Valaki van az ágyamban, az álláig felhúzott takaróval. A haja a homlokához tapad, és az arcára mintha száradt takony széles csíkjai ragadtak volna. Két lépést teszek előre, és becsukom magam mögött az ajtót. A retesz záródásának hangjára felpattan a szeme.

– Üdv – mondom.

A férfi felül, és az arcához érinti a kezét.

– Mi a… – Rám néz, és elkerekedik a szeme. – A francba! Mickey8 vagyok!

Most talán azon tűnődtök, mit tettem, hogy Eldobható lett belőlem. Biztosan valami szörnyűséget, mi? Megöltem egy kiskutyát, vagy lelöktem egy nénit a lépcsőn?

Nem és nem. Akár hiszitek, akár nem, önként jelentkeztem.

Az Eldobhatókat nem úgy fűzik be, hogy egyenesen megmondják, mi lesz belőled. Ők halhatatlanságnak hívják. Az sokkal jobban cseng, nem igaz?

Nem akarom azt a benyomást kelteni, hogy idióta vagyok. Jobbára tudtam, mibe vágok bele, amikor rátettem az ujjlenyomatomat a szerződésre. A toborzóirodában ültem a Midgardon, és hallgattam az ügynök dumáját, akit Gwen Johansennek hívtak. Magas, megtermett szőke nő volt kifejezéstelen arccal és olyan hanggal, mint aki általában üvegszilánkokat reggelizik. Az íróasztala mögött ült, a kezében lévő tabletet nézte, és onnan olvasta fel, mi mindennel bízhatnak meg, ami valószínűleg egy adott példányom halálához vezethet.

A csillagközi utazások során felmerülő külső javítások is szerepeltek a listán. Akárcsak a helyi flórával és faunával való érintkezés, valamint a szükséges orvosi kísérletek, harc minden ellenséges lénnyel, amivel találkozhatunk, és így tovább, olyan hosszan, hogy a végére már oda se figyeltem. Igazából nem számított, mit fognak csinálni velem. Ha állást akartam, nem volt más választásom. Nem voltam pilóta, sem orvos, genetikus, botanikus vagy xenobiológus. Még lándzsahordozó sem. Semmiféle gyakorlatias tudással nem rendelkeztem, de nagyon-nagyon le akartam lépni a Midgardról, méghozzá gyorsan. Ez volt az első kolóniahajó, amit kiállítottunk a kétszáz évvel ezelőtti érkezésünk óta, és csak Eldobhatóként szerezhettem jegyet a fedélzetre.

Tudtam, hogy amint leadom a szövetmintáimat, és engedélyezem a feltöltést, mindig én leszek az első minden veszélyes és öngyilkos feladatnál, ami adódik. Csak azt nem fogtam fel igazán, még Gwen litániája után sem, hogy mennyi veszélyes és öngyilkos feladat adódhat egy hídfőkolónián, és milyen gyakran kell végrehajtani őket. Az ember azt hinné, hogy távirányítású eszközöket használunk a legdurvább dolgokra, mondjuk instabilnak tűnő szurdokok felfedezésére, ahol potenciálisan húsevő, helyi állatvilág él, csak hogy egy véletlenszerű példával éljek. A Midgardon legalábbis így működött, ezért azt hittem, ez a feladat is elég laza lesz.

Mint kiderült, volt egy csomó más dolog – többnyire halálos sugárzástól vagy egyéb kínzásoktól kísérve –, ahol az emberi test jelentősen több terhelést bírt el, mint egy mech, az orvosi kísérletekről és hasonlókról nem is beszélve, amelyekre a gépek egyenesen alkalmatlanok. Ezenkívül egy Eldobhatót sokkal könnyebb pótolni egy hídfőálláson, mint egy mechet. Egy új kolónián hosszú ideig nem lesz számottevő bányászat, nehézipar meg végképp nem. Minden elvesztett fémet örökre elbukunk, amíg nem sikerül mindent beüzemelni. Az én testemhez szükséges nyersanyagokhoz azonban elég beindítani a mezőgazdasági termelést.

Nem mintha ez eddig sikerült volna. A Niflheimen, a kupolán kívül komoly kihívásnak tűnik hosszú távon bármit is termelni, mert van valami a helyi mikroorganizmusokkal, ami a kupolán belüli termelést is megkavarja – de elméletileg ez egy sokkal rövidebb távú projekt.

Amikor Gwen végzett a szörnyűségek listájával, ami megtörténhet velem – ezek közül néhány tényleg meg is történt azóta –, hátradőlt a székében, karba fonta a kezét, és egy hosszú, kellemetlen pillanatig csak szótlanul nézett rám.

– Szóval – mondta végül – még mindig úgy hangzik ez a meló, mint ami bejönne magának?

Reményeim szerint magabiztos mosollyal válaszoltam.

– Igen, azt hiszem.

A nő tovább bámult, míg végül éreztem a gyöngyöző izzadságcseppeket a homlokomon. Említettem már, hogy nagyon-nagyon kellett ez a meló? Már éppen mondani készültem valamit arról, hogy mindig is kockázatvállaló típus voltam, és hogy biztosan életben maradok a legnehezebb körülmények között is, amikor előrehajolt, és megint megszólalt.

– Maga teljesen, menthetetlenül idióta?

Ez egy pillanatra megakasztott.

– Nem. Legalábbis nem hiszem.

– Hallotta, amit korábban mondtam? Az egész listát?

Bólintottam.

– Tehát amikor azt mondtam, hogy „akut sugárfertőzés”, az is megvolt? Tisztában van vele, hogy ez azt jelenti, hogy előfordulhat olyan feladat, amikor szándékosan kiteszi magát halálos sugárzásnak? Tudja, hogy utána belázasodik, kiütéses lesz, majd felhólyagzik a bőre, és végül a belső szervei pár nap leforgása alatt jobbára folyékony állapotban távoznak az ánuszán keresztül, amiről azt mondják, nagyon fájdalmas halál. Ezt mind felfogta?

– Igen – feleltem –, de ez úgysem történik meg igazán, ugye?

– De. Nagyon is előfordulhat.

Megráztam a fejemet.

– Persze, lehet, hogy sugárzás ér, vagy valami, de nem kell hosszú, gyötrelmes halálnak lennie. Csak megölöm magam, és kész. Beveszek egy pirulát, lehunyom a szememet, és új testben ébredek. Nem ez a lényege az egész feltöltésnek?

– Hát igen – felelte Gwen. – Ezt hinné az ember. Az igazság azonban az, hogy a legtöbb Eldobható nem teszi.

Vártam, hogy folytassa. Amikor nyilvánvaló lett, hogy nem fogja, rákérdeztem.

– Mit nem tesznek?

A nő felsóhajtott.

– Nem ölik meg magukat. Úgy tudom, nagyon ritka, annak ellenére, hogy van értelme. Úgy tűnik, háromórányi eligazítás nem elég, hogy felülírjon egymilliárd évnyi létfenntartási ösztönt. Ki hitte volna? Ráadásul sok esetben az Eldobhatónak ki kell bírnia a legvégéig, akár tetszik neki, akár nem. Gondoljon például az orvosi kísérletekre! Ott nem lehet rövidre zárni a dolgot egy korai eutanáziával. Ugyanez a helyzet a helyi mikroorganizmusokkal is. A parancsnokságnak pontosan tudnia kell, milyen biológiai hatásai vannak egy új bolygónak, és nem fogják hagyni, hogy kiszálljon, amíg nem gyűjtöttek elég adatot. Megértette?

Bólintottam. Ennél kifinomultabb válaszra nem futotta. Gwen sokáig nézte a mennyezetet. Amikor végre visszanézett rám, az az érzésem támadt, hogy csalódott, amiért még mindig ott ülök.

– Mondja csak, Mr. Barnes! Pontosan mit talál vonzónak ebben a pozícióban? – kérdezte, miközben mindkét karjával az asztalra könyökölt, és a kezébe támasztotta az állát.

– Hát… ha egyszer-kétszer meg is halok, lényegében halhatatlan leszek. Ezt mondta.

A nő felsóhajtott, ezúttal hangosabban.

– Értem. Maga egy idióta. Általában igyekszünk nem diszkriminálni, de jelen esetben az a probléma, hogy a küldetés Eldobhatója egy különlegesen fontos posztot kapna egy kolonizáló expedícióban. Még egy magáéhoz hasonlóan egyszerű elme is felfoghatatlanul nagy tárkapacitást igényel. A feltöltésre való előkészítése hatalmas nyersanyag-befektetés. Ha elfogadja ezt az állást, a magáé lesz az egyetlen letölthető személyiség és az egyetlen biológiai mintázat, amit a kolóniája magával visz. Ez azt jelenti, hogy ha rosszul alakulnak a dolgok, lehet, hogy maga lesz az utolsó élőlény a Drakkar fedélzetén, aki többek között a több ezer emberi embrióért felel. Valóban hajlandó magára vállalni ezt a felelősséget?

Ideges mosolyt villantottam rá. Gwen hosszú ideig farkasszemet nézett velem, aztán hátradőlt, amíg a szék első lábai elemelkedtek a padlótól, majd a feje mögött összefonta a kezét, és újra fürkészni kezdte a mennyezetet.

– Tudja, hogy hányan jelentkeztek erre a pozícióra? – kérdezte végül.

– Hát… nem.

– Tippeljen! Mindent összevetve több mint tízezer jelentkezőnk volt az expedícióra. Csak légköri pilótából hatszázan érdeklődtek. Tudja, hány helyünk van légköri pilótáknak?

Most már tudom a választ, mert Berto vagy ezerszer elmondta, mióta elhagytuk az orbitális pályát, de akkoriban fogalmam sem volt.

– Kettő – mondta a nő. – Hatszáz pilóta jelentkezett két nyavalyás helyre… és ezek nem hobbipilóták. A hatszázból mindegyik kiválóan képzett volt a munkára. Miko Berrigan jelentkezett a fizikusi részleg vezetőjének. El tudja ezt képzelni?

Megráztam a fejemet. Nem is sejtettem, ki az a Miko Berrigan, de úgy tippeltem, hogy valami nagymenő lehet a fizika terén.

Később megtudtam, hogy így is van.

Azóta azt is megtudtam, hogy Miko Berrigan elég nagy seggfej, de ez nem igazán tartozik most ide.

– Az a lényeg, hogy erre az expedícióra kedvünkre válogathattunk. Mint azt bizonyára tudja, hatalmas megtiszteltetés bekerülni egy hídfőkolóniába, amire a legtöbb ember még jelentkezni sem alkalmas. Ha akarnánk, fel tudnánk tölteni a Drakkar teljes személyzetét olyanokból, akiknek az egyik szeme kék, a másik zöld, és így is teljesen kvalifikált legénységünk lesz.

Nagy csattanással visszaeresztette a székét a padlóra, és áthajolt az asztalon. Erőt kellett vennem magamon, hogy ne rezzenjek össze.

– És ezzel visszatértünk az Eldobhatónkhoz. Tudja, hányan jelentkeztek erre a kinevezésre?

Megráztam a fejemet.

– Maga. Maga az egyetlen, aki jelentkezett. Már éppen fontolgattuk, hogy megkérjük a Közgyűlést, hadd sorozzunk be valakit, erre maga belépett az ajtón. Na mármost, a tesztpontszámai alapján maga nem is teljesen ostoba. Sőt, az van ideírva, hogy… történész?

Bólintottam.

– Ez valamiféle állás?

– Éppenséggel az – feleltem. – Vagy legalábbis az volt. A történelem tanulmányozása…

– Talán nem elérhető a történelem minden apró morzsája bárkinek, bármikor?

Megint bólintottam.

– Akkor maga mitől jobb történész, mint mondjuk én?

– Nos, én éppenséggel elolvastam azt a sok morzsát.

A nő a szemét forgatta.

– És ezért fizet magának valaki?

Elbizonytalanodtam.

– Azt hiszem, ez valójában inkább hobbi, mint állás.

Gwen újabb öt másodpercig meredt rám, majd megcsóválta a fejét, és felsóhajtott.

– Akárhogy is, ez a pozíció, amire most jelentkezik, nem hobbi. Határozottan egy állás, amit ha elfogad, sosem mondhat le róla. És mit árul el magának az, hogy az egész bolygón senki nem akarja ezt a megbízást, Mr. Barnes?

Úgy nézett rám, mintha valamilyen választ várt volna, de fogalmam sem volt, mit mondjak. Végül csak újra felsóhajtott, majd átcsúsztatott egy biolenyomat-olvasót az asztalon. Rányomtam a hüvelykujjamat a lapkára, és apró szúrást éreztem, ahogy az DNS-mintát vett. A nő ezután visszavette az olvasót, és lenézett a kijelzőre.

– Kérdezhetek valamit? – szólaltam meg.

A nő kifürkészhetetlen arckifejezéssel pillantott rám.

– Persze, miért ne?

– Ha senki sem jelentkezett erre az állásra, és már azon gondolkoztak, hogy besoroztatnak valakit, akkor miért próbált ennyire lebeszélni róla?

Gwen a tabletre nézett.

– Kiváló kérdés, Mr. Barnes. Talán azért, mert rendes fajtának tűnik, és jobban szeretném, ha ezt az állást egy seggfej kapná meg.

Ezzel felállt, letette a tabletet az asztalra, és kezet nyújtott.

– Mindegy. Ezek szerint a magáé lesz. Üdv a fedélzeten.

Íme a kérdés, amit Gwen feltehetett volna: mi olyan rossz a Midgardban, ami miatt hajlandó vagyok megkockáztatni, hogy cseppfolyósítsák a belső szerveimet, csak hogy elhúzzak onnan? Hiszen a Midgard kellemes hely, ahhoz képest, hogy egy harmadik generációs kolóniavilág. Egy, a belső bolygóit már felfaló vörös óriás lakhatósági zónájának kellős közepén kering, vagyis kellett némi terraformálás, amikor az első hajók megérkeztek, az pedig valószínűleg szívás volt. Cserébe viszont, a mostani otthonunkkal ellentétben, a Midgard nem olyan régóta lakható, hogy bonyolultabb lények fejlődhettek volna ki rajta. Bizonyára a gyarmatosítók Eldobhatójával is történtek kellemetlen dolgok, de legalább nem falták fel folyton.

A Midgard forgástengelye majdnem merőleges a keringésére, szóval évszakok se nagyon vannak. Az egyenlítőnél meleg, a sarkoknál hideg, és van pár sekély, alacsony sótartalmú óceánja, valamint egy bolygót átölelő kontinense, ami teljesen szétválasztja őket. A népsűrűség nem probléma. A régi Föld egyetlen megapoliszában többen laktak a Diaszpóra előtt, mint amennyien összesen a Midgardon. A strandok kellemesek, a városok tiszták, a kormány választott, és nagyjából megelégszik a gazdaság egyengetésével. Nekem még a fél égboltot megtöltő nagy, kövér, vörös nappal sem akadt gondom, bár be kell vallanom, hogy a kis, sárga nap, ami itt van, valahogy máris természetesebbnek tűnik.

Szóval akkor mi történt? Biztosan van néhány tippetek, úgyhogy vegyük őket végig. Balul sikerült románc? Nem. Akadt néhány barátnőm – van, akivel jól ment, van, akivel rosszul, de egyik sem volt annyira durva, hogy elüldözzön a bolygóról, és a feltöltésemet megelőző évben egyáltalán nem akadt senki az életemben. Pénzgondok? Ti sem hiszitek, ugye? A Midgardon szinte senkinek nincsenek pénzgondjai. Szinte az egész ipar és mezőgazdaság automatizált, és a kormány fejenként osztotta ki a mellékes hasznot, ahogy azt minden kolónia teszi az Unióban. A legtöbb mércével mérve a Midgard majdnem paradicsominak számított.

Mint kiderült, pontosan ugyanaz volt a problémám a Midgarddal, mint ami a kijutással. Nem voltam sem tudós, sem mérnök, nincs tehetségem a művészetekhez, a szórakoztatáshoz vagy a retorikához. Olyan ember voltam… vagyok… aki egy régebbi korban valamiféle alacsonyabb szintű akadémikus lett volna. Obskúrus könyveket bújtam volna, amiket obskúrus archívumokban találtam, és obskúrus disszertációkat írtam volna róluk, amelyeket senki sem olvas el. Egy ennél korábbi időszakban talán egy gyárban vagy bányában dolgoztam volna, esetleg a hadseregben. A Midgardon azonban nem éltek alacsony szintű akadémikusok. Ahogy Gwen olyan tapintatosan rámutatott, a történelem bárki számára elérhető volt. Az okuláré egyetlen pislantásával vagy pár koppintással a tableten bárki bármiről megtudhatott mindent, amit akart… És persze soha senki nem vette erre a fáradságot.

Nem akadtak gyári munkák, bányászmunkák, sőt, ami azt illeti, még hadsereg sem. Az alapjövedelmem elég volt arra, hogy tető legyen a fejem fölött, és futotta ennivalóra, de bárhogy próbálkoztam is, nem tudtam rájönni, mire ez az egész. Egyetlen olyan helyzetet sem tudtam elképzelni, ahol az univerzumnak hiányoztam volna, ha egyik reggel leugrok az erkélyemről.

Így aztán, mint annyi más, unatkozó fiatalember a történelem során, az időm szerencsétlenül nagy részét azzal töltöttem, hogy bajba keveredtem.

– Szóval úgy tűnik, van egy kis problémánk – mondom.

A széken ülök az asztal mellett, és az ágyat nézem. Nyolcas is felült, és a kezébe támasztja a fejét. Tudom, hogy érzi magát. A tartály után felébredni olyan, mint a világ legrosszabb másnapossága, egy csipetnyi leprássággal és egy kis keszonbetegséggel.

– Úgy tűnik? Megszívtuk, Hetes. Sőt, még rosszabb! Hogy hagyhattad, hogy ide jussunk?

Felsóhajtok, hátradőlök, és én is megdörzsölöm az arcomat.

– Mit hagytam? Azt, hogy Berto halottnak nyilvánított, mert túlságosan félt attól, hogy megeszik, és nem jött vissza, hogy kimentsen? Vagy azt, hogy sajnos nem sikerült meghalnom?

– Nem tudom. Bármelyiket. Adnál egy törülközőt?

Lóg egy kéztörlő a ruhásszekrény ajtaján. Lehúzom, és odadobom neki. Ledörzsöli a nyálka nagy részét az arcáról és a nyakáról, aztán megpróbálja kiszedni a többit a hajából.

– Reménytelen – mondom.

Rám mered, és tovább dörgöli a haját.

– Tudom, seggfej. Emlékszem, amikor felébredtél a tartályból. Emlékszem, amikor Hatos felkelt, és Ötös meg Hármas, és… nos, nagyjából ez minden. Szóval emlékszem mindenre, amire te is.

– Nem mindenre – mondom. – Több mint egy hónapja nem töltöttem fel.

– Remek! Kösz szépen.

Felsóhajtok.

– Ne aggódj, nem maradsz ki semmi jóból!

Hozzám vágja a nyálkás törülközőt, kikászálódik az ágyból, és kinyitja a szekrényt.

– A szennyessel se nagyon foglalkoztál, mi?

– Nem igazán. Húzós pár hét volt.

Levesz egy koszos pulcsit és egy orkánnadrágot a felső polcról.

– Van egyáltalán tiszta alsóneműd?

– Nézd meg az ágy alatt!

Félig gyűlölködő, félig megvető pillantást vet rám.

– Mi a fene van veled? Nem emlékszem, hogy ilyen trehányak lettünk volna.

– Mondtam már. Húzós pár hét volt.

Fél térdre ereszkedik, és előhúz egy bokszeralsót az ágy alól, eltartja magától, aztán óvatosan közelebb viszi az arcához, és megszagolja.

– Tiszta – mondom. – Csak becsúszott az ágy alá.

Megint rám mered, aztán elfordul, és felöltözik.

– Kösz – mondom. – Furcsán kényelmetlen érzés nézni, ahogy saját magad meztelenül mászkál.

– Aha. Biztosan az.

Leül az ágyra, majd megint beletúr fekete hajába. Még mindig merev, és csillog a nyirkosságtól, de legalább már szétbomlik tincsekre. Nem fog jól állni, amíg át nem mossa magát párszor.

– És most? – kérdezi.

Rámeredek. Abbahagyja a haja piszkálását, és visszanéz rám.

– Mi van?

– Hát – mondom –, végül is nem kellett volna kimásznod a tartályból. Nem is haltam meg. Ha a parancsnokság rájön, hogy többszörözöttek vagyunk…

Most már kemény, dühös tekintettel néz rám.

– Mondd ki, mire gondolsz, Hetes!

– Ugyan már, hiszen te is pontosan tudod! Egyikünknek mennie kell.