BORÍTÓSZÖVEG

A város, amely tele van titokkal... és most egy újabb gyilkos közeleg.

Egy fülledt nyári estén a tizenegy éves Mikey Discroll elindul hazafelé a barátjától. Összezúzott testét két nappal később találják meg helyi kamaszok egy virágágyásban.

Az ügyet Lottie Parker nyomozó kapja meg, amely ezúttal személyes: fiának, Seannak egy kedves barátjáról van szó. Mikey a lepusztult Munbally lakótelepen élt a város másik végén, és Sean szerint a fiú viselkedésében nem volt semmi szokatlan. Lottie nem tudja leküzdeni gyanakvását, hogy fia talán rejteget valamit előle...

Néhány nappal később a közeli tó vadvirágos partján újabb halott fiút találnak.

Bomlott elméjű elkövető után indul meg a hajsza, ám ahhoz, hogy a tettest elkaphassa, Lottie-nak rejtélyek szövevényes hálóját kell kibogoznia, amelyet Mikey barátai olyan elszántan titkolnak. Mindenki titkolózik, de vajon kit akarnak megóvni ezzel? Vajon Lottie, aki fia életét féltve küzd, idejében megtalálja a gyilkost?

Karin Slaughter, Robert Dugoni és Rachel Abbott rajongói imádni fogják Patricia Gibney legújabb, borzongató thrillerét. A Tikok terhe az utolsó oldalakig fenntartja a feszültséget.

Fordította

Tóbiás Csenge

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patricia Gibney:

Tell Nobody – D.I. Lottie Parker Book Five

Bookouture an imprint of StoryFire Ltd., UK, 2018

Copyright © Patricia Gibney, 2018

Hungarian translation © Tóbiás Csenge, 2020

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2020, 2023

Borítóterv © Nick Castle Design

ISBN 978-963-604-384-1

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Takács Andrea

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Oláh Gábor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, vállalatok és szervezetek – a nyilvánvalóan közismerteken kívül – a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve eseményekkel és helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

Barátaimnak – a régieknek és az újaknak

PROLÓGUS

A házak kéményéből áradó füst szúrós szaga kaparta a torkát. Sietve haladt tovább, számolva közben a másodperceket. De egyre kevésbé tudott a számolásra figyelni, ahogy a hasa mind jobban görcsölt. Térdre esett, kezét az alhasához kapta.

A kihalt sétányt utcai lámpák világították meg. A lány farmerja már teljesen elázott, és ő nem volt biztos benne, eső vagy vér áztatta-e. Remélte, hogy nem vér. Újabb görcsroham rántotta össze. Ajkába harapott, hogy fel ne kiáltson.

Az esőcseppek szurkálták a bőrét, mintha legalábbis apró kavicsok zúgtak volna rá. Meglepte ez az érzés, mert mielőtt az eső eleredt volna, csakis a hasa fájdalmát érezte. Zuhogni kezdett, rajta pedig nem volt dzseki, pólója csakhamar elázott, akárcsak a nadrágja és cipője.

Balra fordult, és a focipálya felé indult, de a klubház körül égtek a lámpák, és embereket is látott. Biztos buliznak, gondolta, így hát visszafordult arra, amerről jött, de összegörnyedt a fájdalom újabb hullámától.

– Még ne… Még ne! – kiáltott a sötét égre.

Az eső csillapodott. Öt perccel később a lány már elérte a csatorna alatt húzódó aluljáró bejáratát. Nem, nem mehet vissza a városba… Valaki még meglátná. És nem akarta, hogy bárki is ilyen állapotban lássa. Így is épp eleget pletykáltak róla. Felmászott hát a csúszós töltésen a vízparti kavicsos ösvényre, és nekiiramodott a teleszemetelt nádas mellett. Mintha valakit hallott volna maga mögött, de ahhoz már nem volt ereje, hogy hátranézzen. Nincs ott senki, győzködte magát; biztosan csak a csatorna mellett tanyázó patkányok…

Újabb görcs tört rá, és ezzel minden megváltozott.

Vasárnap

– Gól!

Mikey Driscoll a levegőbe bokszolt, amikor a labdája a hálóba érkezett. Csapattársai azonnal a nyakába ugrottak. Igen! Hős lett, végre! A tizenkét éven aluliak meccsének utolsó öt percét széles vigyorral az arcán játszotta végig.

A bíró sípolt. Kiáltások harsantak, az éljenző tömeg a pályára tódult; főleg a játékosok barátai és szülei. Valaki a vállára emelte Mikey-t. Végre nem kellett a legkisebbnek éreznie magát. Most óriás lehetett!

Barátja, Toby a tömegből mosolygott fel rá, ő visszavigyorgott. A klubház felé vitték, hogy átvegye a kupát. Tekintetével az anyját kereste a sokaságban, és csalódottan vette tudomásul, hogy most sem jött el. Összeszorult a szíve. Az anyja sosem jött el a meccseire, most miért tenné? Igaz, ez a kupadöntő volt… Ezért Mikey remélte, hogy talán… De le kellett nyelnie a csalódottságát.

Lecsúszott az idegen vállról csapattársai közé. Mikey rúgta a győztes gólt, de Toby volt a csapatkapitány, így ő kapja majd a kupát. Mikey odaszaladt a barátjához. Toby egy fejjel magasabb volt nála, így felfelé kellett néznie; a szeme elé emelte a kezét, mert elvakította a lenyugvó nap fénye.

– Szuper gól volt.

– Aha – bólintott Mikey. – Figyelj, nálatok alhatnék ma este? – Keresztbe tette az ujjait. Anyjának már azt mondta, hogy Tobyéknál alszik. Kérlek, mondj igent, kérlek, mondj igent, fohászkodott némán.

Toby tétovázott.

– Meg kell kérdeznem az anyukámat.

– Persze. Oké.

– Miért akarsz nálunk aludni?

Mielőtt Mikey válaszolhatott volna, edzőjük, Rory Butler, a tömeg élére terelgette őket.

– Gyertek, srácok! Díjkiosztó! Aztán mindenkit elviszek a McDonald’sba!

A csapat ujjongott, Mikey-t magukkal ragadták az ünneplők, hamar elkeveredett Toby mellől. Ebben az esti melegben, no meg a játék hevében megizzadt, nagyon szeretett volna már lezuhanyozni. Vajon hazamenjen? De az anyjának már azt mondta, hogy Tobynál lesz… Á, mindegy, gondolta, mindenki büdös lesz, nem csak ő.

Elvette a neki járó medált Rory Butlertől, majd Toby magasba emelte a kupát.

A tömeg lassan szétoszlott, a szülők a kocsijaikban vártak a fiúkra, hogy elvigyék a csapatot a McDonald’sba. A csapat kisbusza is csak rájuk várt. Mikey követte a többieket az öltözőbe.

– Ez volt az idény legjobb meccse! – veregetett mindenkit hátba Rory.

Mikey kedvelte az edzőt. Körülbelül annyi idős lehetett, mint az anyja. „Harminc meg egynéhány”, mondta mindig, ha kérdezték tőle, hány éves.

– Büszke vagyok rátok, fiúk! Itt az ideje az ünneplésnek! Szedelődzködjetek, találkozunk a Mekiben! A nuggetseket és a sült krumplikat én fizetem!

A fiúk ujjongtak, majd úgy, ahogy voltak, rövidnadrágban-mezben, táskájukkal a kezükben és a csillogó érmekkel a nyakukban, zsibongva kitódultak az öltözőből.

***

Toby nem érezte jól magát. Persze, megnyerték a döntőt, és persze, itt ültek mindannyian a Mekiben egy asztal körül a világ legklasszabb edzőjével, és ették a nuggetset sült krumplival, de…

Mikey az asztal másik végéből őt nézte nagy, barna szemével. Fenébe, gondolta Toby. Talán mégis meg kellene engednie neki, hogy náluk aludjon. Végül is, Mikey gyakran aludt náluk. De Toby aznap nem szerette volna, ha átmegy. A bátyja, Max is otthon lesz, és Toby utálta, ahogy a dolgok mentek, amikor Max is otthon volt. Senki nem jött el a meccsére sem, de ez nem bántotta; jobb volt neki nélkülük.

Kisöpörte szőke haját a szeméből. Egyéni frizura volt, körbe rövidre nyírva, a feje tetején kicsit hosszabbra hagyva. Ecsethaj, mégse fest jól, mondta rá az anyja. Mikey, hogy lépést tartson vele, a magáét is hasonlóra vágatta, de a haja végét szőkére festette. Szörnyű, gondolta róla, de Mikey-nak ezt sosem mondta.

Lelkesen rágta a szájába tömött csirkefalatot. Mikey-t pelenkás koruk óta ismerte; egy csoportba jártak óvodában, általánosban. De kezdtek felnőni. Továbblépni. Vajon Mikey még a középiskolában is a barátja lesz? Remélte. Szomorúan nézte, ahogy Mikey összegyűrte a viaszos papírokat, majd kidobta őket a kukába. A nyakában büszkén csillogva himbálózott az érem.

Nevetés és élénk beszélgetés zaja vette körül, de Toby érezte a kettejük közti némaság fájdalmát. Figyelte Mikey-t, aki éppen a csapat fizioterapeutájával, Paul Duffyval beszélgetett. Na jó, Paul nem éppen fizioterapeuta volt, inkább sportorvos. Az is elég. Mindenki itt volt. Barry, a doki fia, aki folyton rajtuk lógott, piszkálódott, és a hülye tanácsaival nyaggatta őket. Tizenöt éves a csóka, mégis azt hiszi, hogy dirigálhat! Toby egyenesen sértőnek érezte az okvetetlenkedését. Aztán ott volt még Paul felesége, Julia, aki időnként a mezeket mosta. És Cidris Wes, a buszsofőr, aki a meccsekre vitte őket. Bertie Harris, aki azt hitte magáról, hogy ő a segédedző, pedig csak a klub mindenese volt. És persze Rory Butler. Az Edző, így, nagybetűvel. Toby mindig szerette, ahogy Rory rámosolygott, és szeretett visszamosolyogni rá, ugyanúgy, ahogy ő szokta, a teljes fogsorát kivillantva.

Fenébe is, gondolta, miért ne lehetne Mikey ma nálunk? Max bekaphatja. Az egész hülye családja bekaphatja. Fogta az üres mcnuggettses dobozát és a maradék sült krumpliját, és már épp felállt volna, hogy kidobja a szemetet, amikor egy kezet érzett a vállán.

– Toby, remekül játszottál ma.

Toby kihúzta magát Bertie keze alól, és zavartan mosolygott a mindenesre.

– Igen… köszi. Jó meccs volt. Frankón éreztem magam.

– Szuperül fedeztél.

– De Mikey rúgta a döntő gólt.

– És milyen szép gól volt! Driscoll barátunk nem rúg sokat, igaz-e? De ez valóban szép volt. Ne feledd, jövő szombaton megünnepeljük a győzelmet!

– Nem felejtem.

Toby fogta a táskáját, és Mikey-t kereste a tekintetével. A gyorsétterem tele volt, zajos volt; ő elég magas volt ahhoz, hogy átnézhessen a fejek fölött, de nem látta a barátját.

– Fenébe – motyogta. Éppen, amikor meg akarta volna mondani neki, hogy jöjjön csak.

Mindegy, ha így, hát így; Mikey bánhatta.

***

Mikey úgy emlékezett, hogy az anyja bingózni ment, de különben sem számított rá, hogy otthon találja. Volt nála kulcs; Toby pedig bunkó volt aznap. Kit érdekel.

Rángatta a vállán a táska pántját. Nyakában himbálózott az érem. Magában morogva trappolt hazafelé: Először lezuhanyozik, aztán frissíti a FIFA-t a PlayStationön, és míg a frissítés megy, megnézi, mi új van a Netflixen. Egyik haverja említett egy sorozatot, a Stranger Thingst. Jól hangzott. Tudta, hogy az anyja sosem hagyná, hogy ilyen horrorsorozatot nézzen, de ha nem volt otthon, akkor honnan tudná, hogy ő mit néz, ugyebár? Mi az, hogy! Levegőbe bokszolt a hirtelen jött szabadság örömére, és futni kezdett hazafelé. Az estéje jól fog telni, és ez a terv egészen felvillanyozta.

Átkelt a forgalmi lámpánál, és az aluljáró felé került. Utálta az aluljárót, de arra hamarabb hazaért. Pfuj. Mindig félt, hogy a falak egyszer csak beomlanak, ő pedig a kavargó, sáros vízbe fullad.

Egy üres sörösdobozt rugdalt maga előtt. A fémes zörgés mulattatta, de a zajt elnyomta valami motor dübörgése. Ügyet sem vetve rá haladt tovább, de a kocsi, amelynek motorja úgy morajlott, követte őt. Hátrafordult, benézett a szélvédőn. Amikor meglátta, ki vezeti a kocsit, elmosolyodott.

– Jó estét – mondta.

– Ugorj be, hazaviszlek.

– Már nincs messze.

– Biztosan nagyon fáradt vagy már. Gyere, úgyis arra megyek.

– Akkor oké.

Mikey megkerülte a kocsit, és beült az anyósülésre. Becsatolta magát. Az ajtózárak kattantak.

– Egek, Mikey, de büdös vagy.

– Az biztos. Nem csoda – nevetett zavartan.

– Semmi baj. Majd teszünk róla.

– Tessék? Mindjárt otthon vagyunk… Otthon rögtön lezuhanyozhatom – mondta, holott tudta, hogy a bojlernek legalább fél óra kell, mire felmelegíti a vizet.

A vezető balra kanyarodott a zöld lámpánál, fel a Dublin hídra.

Mikey kinézett az ablakon. Kétség mardosta a gyomrát.

– Hé, nem erre lakom. Arra kellett volna menni.

A másik nem válaszolt, csak ment előre némán.

– Rosszfelé megy! – fogta el a pánik a fiút.

– Ó, Mikey, nagyon is jó felé megyünk. Ne aggódj. Bízz bennem.

Mikey lecsúszott az ülésen; lába a táskáját taposta. Óvatosan a vezetőülés felé sandított. „Bízz bennem”? Nem, Mikey nem bízott benne. De már nem volt mit tennie.

ELSŐ NAP
Hétfő

1. fejezet

A New York-i járat korán érkezett a Dublin nemzetközi repülőtérre. Hajnali háromnegyed öt volt. Leo Belfield beállt a sorba az útlevél-ellenőrzéshez. Nem volt ideges, nem rejtegetett semmit, nem kellett elvámolnia semmit. A New York-i rendőrség kapitányaként különösen nem volt mi miatt izgulnia, de tudta, hogy a születésének, a családjának titkát csak ebben a rejtőzködő, szűkszavú, óvatos országban ismerheti meg, így jobb, ha inkognitóban utazik. Sokat kiderített már az elmúlt fél évben. Amikor anyja, Alexis, szívrohamot kapott, a papírjai közt keresgélve Leo olyan dolgokat tudott meg a családjáról, amiket az anyjától sosem hallott volna. De még így sem tudott mindent.

Nos, Alexis, itt vagyok, gondolta. Itt, ahol minden kezdődött; az országban, amelyet te elhagytál; az országban, amelyről sosem akartad, hogy tudjam, mi közöm hozzá; és kutatom a családot, amelytől te meg akartál fosztani.

Rámosolygott az útlevelét ellenőrző biztonsági őrre, és válaszolt a kérdéseire.

– Szabadságát tölti, uram?

– Igen.

– Tervez utazni?

– Nem. A Joyce Hotelban leszek, Ragmullinben.

– Ó, igen, Ragmullin, odalenn az alföldön… Sok jó zenészünk származik a környékről.

– Nem tudhatom. Most vagyok először Írországban.

– De reméljük, nem utoljára! – Az őr lepecsételte a vízumot, és visszaadta Leónak az útlevelet. – Érezze jól magát, uram.

– Nem vagyok benne biztos, hogy úgy lesz – morogta magában Leo, ahogy zsebre tette az okmányait. – Egyáltalán nem.

***

Lottie Parker detektívfelügyelő lepöccintette a parazsat a cigarettája végéről, és csak nézte, amint az aszfalton serceg.

– Ugye tudod, hogy ártalmas szokás?

Hátrapillantva Boyd nyomozó őrmestert látta meg a kocsija mellett állva. Ő maga is dohányzott.

– Bagoly mondja – morgott Lottie, és visszafordult a kert felé, amelyben öt hónappal ezelőttig még a háza állt; mára csak romok maradtak.

Érezte, hogy a férfi közeledik hozzá.

– Nem leszel jobban, ha folyton visszajársz ide, és nézed.

– Az egész életem… A tűz martaléka lett.

– Nem. Az életed pont nem. És a gyerekeidé sem. Fogd fel úgy, mint egy jelet arra, hogy tovább kellett lépned!

Lottie sóhajtott és zsebre dugta a kezét.

– Élek, élek, minek élek…

– Ez egy népdal, nem? Mintha anyám énekelgette volna régen.

– Honnan tudjam? – megrázta a fejét. – Kérlek, ne próbáld meg elénekelni.

– Nem próbálom.

– Különben, miért jöttél? Biztosan nem azért, hogy társam légy az önsajnálatban.

Lottie háza februárban égett le. Azt hitték, gyújtogatás miatt, de végül kiderült, hogy rövidzárlat okozta a tüzet. Ő azért még mindig nem zárta ki az idegenkezűséget sem.

Felnézett. Boyd őt figyelte. A langaléta, sovány, elálló fülű, egyre őszülő Boyd, az állán, rá nem jellemző módon, borosta feketéllett.

– McMahon keres. Mint mindig – mondta a férfi.

– Mennyi az idő?

– Pár perccel múlt kilenc.

– Még ezt a kis időt is sajnálja tőlem?

– Lottie, hónapok óta minden reggel ide jársz. Nem támad fel, mint egy főnix, a hamvaiból… – Felemelte a kezét, hogy elhallgattassa társát, aki már szóra nyitotta a száját. – A házad, az az otthon, amely az emlékeidben él, már rég nincs. Ez csak a fizikai valóság. Ismétlem, ez egy jel, hogy tovább kell lépned.

Lottie az ajkába harapott. A férjére gondolt, Adamre, aki már öt éve meghalt. Ebben a házban éltek friss házasokként, ebben a házban nevelték három gyönyörű gyermeküket, Katie-t, Chloét és Seant… És ez a ház égett le. Porig. Minden elveszett. De vajon igaza van Boydnak? Ezt jelként kellene hogy vegye? Nem tudta. Nem értette. Már régóta nem értett, nem tudott semmit.

– Nem iszunk egyet?

– Jézusom, Lottie! Reggel kilenc van! Gyere inkább. Hol a kocsid?

– Sétáltam.

– Anyádtól idáig?

– Szép reggel van. Gondoltam, pont jó egy sétára. – Felnézett a komor kék égre. Néhány fenyegető felhő gyülekezett a bágyadt nap előtt. Tudta, hogy Boyd nem hitte el a füllentését. – Nem indult be a kocsim. Megkértem Kirbyt, hogy hozzon el. Kitett itt, ő már az őrsön van. Jókedve van ma.

– Biztos a nője miatt. Gilly teljesen megfiatalítja… Amúgy szólhattál volna nekem is. Gyere, elviszlek. – A kocsihoz ment. – Na, jössz? Vagy azt a romot akarod nézni egész nap?

Lottie elpöccintette a csikket, és elővett egy újabb szál cigarettát.

– Van tüzed?

Boyd felvonta a szemöldökét.

– Nyugi, nem akarom még a romokat is felgyújtani, ha erre gondolsz. Rágyújtanék, de nincs se gyufám, se öngyújtóm. Az előzőt is Kirby gyújtotta meg nekem. – Könnyek szöktek a szemébe. Jézusom, gondolta Lottie, jobban kivagyok, mint gondoltam. Összeomlottam, mint a ház… A ház. Csak tégla és vakolat. Mégis, sokkal, sokkal több annál. Emlék. És mára semmi.

– Gyere – nyitotta ki neki Boyd a kocsiajtót.

Lottie vállat vont, és ment. Nem volt hangulata vitázni. Aztán eszébe jutott, társa miért is jött érte.

– McMahon küldött? Mit akar? – A helyettes főfelügyelő, David McMahon rövid pórázon tartotta. Papírmunkára ítélte. Lottie szinte sejtette, hogy főnöke élvezi az ő kínzását.

– Kettőt találhatsz.

– Baj van.

– Gondolom.

2. fejezet

Lottie az őrs udvarán álldogált, miután leparkoltak.

– Menj csak előre. Nekem még kell egy kis friss levegő.

– Jól van, de jobb, ha igyekszel. Nem falazok neked tovább – intett Boyd, és bement.

Miért érezte magát ilyen rosszul? Talán az anyjánál töltött idő nyomasztotta? Zsúfoltan voltak a házban: a húszéves Katie és a kis Louis, a tizenhét éves Chloe és a tizenöt éves Sean, no meg ő és az anyja… De a tűz után Rose felajánlotta nekik, hogy ott lakhatnak; Lottie pedig elfogadta, hogy anyja gondoskodik a tetőről a fejük fölé.

De már nem sokáig. Megoldotta a lakáskérdést. De akkor mi volt a baj? Nagyot sóhajtott, és leküzdötte a vágyat egy újabb cigaretta után. Le kéne szoknia. Farmerja zsebéből előkotort egy Xanaxot, és lenyelte. Remélte, hogy az majd megnyugtatja.

Bement az őrsre. Az ajtó becsukódott mögötte. A recepción biccentett az ügyeletesnek, O’Donoghue-nak, mielőtt azonban beüthette volna a kódját, elhaló, nyújtott nyöszörgést hallott maga mögött.

Megfordulva egy kamasz lányt látott. Elkerekedett fekete szemmel, nyirkos, csimbókos hajjal, vad, tébolyult tekintettel állt ott a lány; szakadt, nyitott nadrágban, mezítláb; vörösesbarna vérfoltos fehér pólóban.

Lottie ijedtében hátrált volna, de az ajtóba ütközött. Kinyitotta a száját, de hang nem jött ki rajta.

A lány szólalt meg előbb.

– Azt hiszem, megöltem – suttogta.

Lottie összeszedte magát, és előrelépett.

– Mit mondtál?

A lány felemelte a hangját. Egészen állatiasan bődült el.

– Megöltem!

Aztán elájult.

***

Az ügyeletes orvos ragaszkodott hozzá, hogy a lányt kórházba vigyék. A mentő tíz percen belül megérkezett. Lottie beszállt a kocsiba a lánnyal.

– Sokk, hipotermia – mondta az orvos. Lottie nézte a lány sápadt arcát, az oxigénmaszk alatt, és bár megfordult a fejében, hogy hűlhet ki valaki júliusban, de ez volt a legkisebb gondja.

A mentőorvos ellenőrizte a vérnyomást, és egyéb életjeleket vizsgált.

– Nagyon alacsony a pulzus.

– Ki vagy te? – kérdezte Lottie suttogva a lánytól.

– Nem hiszem, hogy válaszolhatna – mondta az orvos. Az egyenruháján lévő névcímke szerint Stevennek hívták.

– Nem vagyok hülye – rivallt rá Lottie. Steven szégyenkezve lesütötte a szemét. – Bocsánat.

– Semmi baj. Megértem. Mi történt vele?

– Fogalmam sincs. – Lottie ellenőrizte a bizonyítékos zacskókat, amelyeket sebtében a lány kezére húzott, hogy megvédje az esetleges nyomokat, biztos, ami biztos. – Maga tudja?

– Nem azért, hogy utánozzam, de azt kell mondanom, hogy fogalmam sincs – ingatta a fejét Steven, és a monitorokra pillantott. – De a pulzusa veszélyesen alacsony.

– Tartsa életben… Kérem.

A férfi biccentett.

A sziréna elhallgatott, a motor leállt. Az ajtók kinyíltak, Lottie kipattant, majd félreállt, hogy Steven és a sofőr kihúzhassák a beteghordót. Lehúzták a kerekeit, majd a lányt betolták a kórházba. Lottie követte.

– Tartsák életben – ismételte, ahogy az ügyeletes átemelte a lányt a beteghordóról egy másik kocsira, és elsietett vele a sürgősségi osztályra.

A kezelő előtt behúzták a függönyt, kizárva Lottie-t, aki azonnal hívta Boydot.

***

Vett egy diétás kólát a kórház büféjében, és kiment a főkapu elé, hogy elszívjon egy cigarettát. Sajnálatára a kórház egész területén tilos volt a dohányzás. Úgysem volt öngyújtója.

Boyd leparkolt a tiltott zónában.

– Mi hír?

– Kezelésbe vették.

– Tudod, hogy ki ő?

– Jézusom, Boyd, vérben úszva megjelent az őrsön, annyit mondott, hogy „azt hiszem, megöltem”, és elájult!

– Vagyis fogalmad sincs, hogy mi történt.

– Elmondtam mindent, amit tudtam! – csattant fel Lottie.

– Hé, jól van, jól van.

– Az istenit, Boyd… – Lottie sarkon fordult, és visszatrappolt a kórházba. Boyd néha úgy fel tudta idegesíteni, hogy a látványát sem állhatta. Ez egy olyan nap volt.

Odabenn felkereste az orvost, aki a lányt kezelte.

– Dr. Mohamed – szólította meg, és felvillantotta az igazolványát. – Mit tud mondani?

A férfi szeme táskás volt, bőre megereszkedett, mégsem lehetett több harmincvalahány évesnél.

– Sok vért veszített. Lehet, hogy vérátömlesztésre lesz szüksége. Még megfigyelés alatt van, aztán döntünk ennek szükségességéről.

– Vért? Hogy sérült meg? – kérdezte meglepetten Lottie. Neki nem tűnt fel, hogy a lány megsérült volna.

– Semmilyen sérülést nem szenvedett el… Legalábbis nem abban az értelemben, ahogy ön gondolja. Nem tudta…?

– Mit nem tudtam?

– A lány szült. Nem is olyan régen. A méhlepény nem vált le a méhfalról, ez okozta a vérzést. De már eltávolítottuk.

Lottie alig tudta felfogni, amit hallott. Hol lehet az újszülött? Hogyan és miért ment be a lány, abban a szörnyű állapotban, az őrsre, és miért mondta, amit mondott? Megérezte, hogy Boyd mögötte áll, és némán azt kívánta, bár a társa venné át a szót a maga mindig logikus kérdéseivel, mert neki egyszerűen nem jött ki hang a torkán.

– Mekkora az esélye, hogy túléli? – kérdezte Boyd.

– Idejében behozták. Úgy gondolom, minden rendben lesz. De ha ki akarnák hallgatni, azt ne ma tegyék.

– Ha mond valamit, kérem, tudassa velünk – kérte az orvost Lottie. – És ha megtudják, hogy ki ő…

– Értesítjük – bólintott az orvos, és elfordulván végigment a beteghordóktól szűk folyosón.

Egy egyenruhás rendőr érkezett, akit Lottie arra utasított, hogy őrködjön a lány betegszobája előtt.

– Meg kell tudnunk, honnan jött.

Boyd vállat vont.

– És mégis, hogyan?

– Tudod, a jó öreg nyomozói munkával – indult el Lottie kifelé. – Visszavinnél az őrsre?

3. fejezet

A tizenöt éves Sean Parker most először érezte magát boldognak, amióta csak elkezdődött a nyári szünet. Az előző esti meccsen is kinn volt, gratulált barátjának, Mikey-nak a győztes gólhoz. Mikey-t a hurlingedzésekről ismerte, igaz, Sean már egy ideje nem hurlingezett, de a gyerekcsapat edzésénél segédkezett néha.

Egy iskolatársával, Barry Duffyval találkozott, aki aznap reggel írt neki üzenetet, hogy nincs-e kedve horgászni menni. Csak azóta voltak jóban, hogy Sean családja a nagyanyjához költözött, akinek háza nem volt messze a Barryékétől.

Sean a csatorna vizére pillantott, amely barna hullámokkal zörgette a parti nádast. A távolból hallatszott a város forgalmának moraja, a templom harangjai zúgtak. A csatorna a szennyvízrendszer émelyítő szagát árasztotta, mint minden nyáron. Biztosan a meleg miatt, gondolta Sean. Lágy szellő mozgatta a fák ágait, előttük egy vízityúk úszott el.

– Klassz a botod – mondta Barry. – Honnan van?

– Apámé volt – felelte Sean, és követte Barryt a töltésre, a csatorna mellett futó sétaútra.

– Azt hittem, minden odalett a tűzben.

– Ez a sufniban volt. – Sean igazgatta a vállán a régi, zöld katonai zsákot, majd mindkét kezével megmarkolta apja régi horgászbotját. – És hol akarsz letáborozni?

– Egy kicsivel feljebb. Egyik nap fogtam ott egy pisztrángot.

– Hazug – nevetett Sean.

Átkeltek a Dublin hídon, s az ösvény kiszélesedett előttük. Lassan elérték a csatornát tápláló folyó torkolatát.

– Ez a legjobb hely – dobta le Barry a táskáját.

Sean nem akart vitatkozni. Barry egy doboz cidert nyújtott neki. Fenébe, anyám kinyír, ha megtudja, gondolta, de végül elfogadta a dobozt, kinyitotta, és jó nagyot kortyolt az almaborból. A nap már magasan járt az égen.

Igen, ez egy szuper nap.

4. fejezet

Hope felnyitotta a szemét. A hátán feküdt, a plafont nézte. Feje fölött V alakban odaspriccelt vér nyomát látta. A karjára pillantott. Véres csuklóján kanül volt, amelybe infúziót kötöttek.

Tudta, hogy a gyereke már kinn van. A kis test, amely az ő testében növekedett, forgolódott, rugdalózott kilenc hónapon át. Vége. A fájdalom már enyhült, de mintha a gyermek árnyéka kapaszkodott volna belé az utolsó fájdalmas görcs óta. De azután? Nem emlékezett semmi másra.

– Hát felébredtél – lépett hozzá egy fehér ruhás nővér, aki felemelte a csuklóját, meglötyögtette kicsit az infúziós zacskót, és megszorította a felkarján a vérnyomásmérő mandzsettáját.

A mandzsetta sziszegve felfújódott a karján, de a fájdalom semmi volt ahhoz képest, amit néhány órája érzett. Vagy néhány napja? Nem emlékezett. Miért nem?

– Mióta… Mióta vagyok itt? – Hangja érces volt, mintha nem is az övé lenne.

– Egy órája hozott be a mentő – felelte a nővér, miközben jegyzetelt. – Hogy hívnak?

– Miért akarja tudni?

– Először is azért, mert nem szeretnélek „a hármas ágyon fekvő lánynak” szólítani, másodszor pedig a papírok miatt.

Hope fejében megfordult, hogy hamis nevet mond, de aztán úgy gondolta, minek; úgyis rájönnének. – Hope Cotter – mondta végül.

– Cím? – jegyzetelte a nővér.

– Munbally Grove ötvenhárom. – Hope valami reakcióra számított a nőtől, amikor a város „rosszabbik végéből” való címet kimondta, de semmit nem látott a nővér arcán. De hogy lehet, hogy ezekre mindre emlékszik, arra viszont nem, hogy került ide?

– Hívom az orvost. Beszélni szeretne veled. Addig is, ne beszélj, és ne aludj vissza, hallod?

– Mentő… Azt mondta, mentő! Hogy… Ki… Nem értem.

– Azt mondtam, ne beszélj! Ne fáraszd ki magad. Az orvos majd mindenre válaszol. – A nővér elindult, de aztán visszafordult. – És a rendőrség is beszélni akar veled.

– Tessék?

De addigra az ajtó becsukódott, és Hope egyedül maradt a homályos emlékeivel és a mellkasát szorongató félelemmel. Miért akarnak vele beszélni a rendőrök? Nem értette, mi folyik körülötte.

Egy dolgot azonban biztosan tudott.

Ki kell jutnia innen.

Méghozzá minél előbb.

5. fejezet

– Kit ölt meg? – kérdezte David McMahon helyettes főfelügyelő az asztalánál ülve, homlokába lógó fekete hajjal, és olyan tekintettel, mintha nyársra akarná tűzni vele Lottie-t.

Lottie az iroda falához húzódott, kezét a farzsebébe süllyesztette.

– Ez kicsit vad feltételezés, uram.

– Szerintem nem az – dőlt hátra a férfi a székén, és összefonta karját. Ha most nekiáll hintázni a székén, gondolta Lottie, isten bizony nekiugrom. De főnöke nem hintázott. Csak folytatta: – Megjelenik az őrsön talpig véresen, azt mondja, hogy, idézem, „azt hiszem, megöltem”. Ebből én azt gondolnám, hogy van valahol egy áldozat, akit meg kell találnunk.

– A sürgősségi osztály egyik orvosa szerint a lány szült, és a méhlepény nem vált le, emiatt volt a súlyos vérzés. A saját vére volt a ruháján.

– Nocsak, maga közben orvosit is végzett? – horkantott McMahon. – Lefuttatták már a vérvizsgálatot?

– Most csinálják.

– Vagyis nem tudhatja biztosan, hogy a vér a lányé vagy valaki másé.

– Egyelőre nem – látta be Lottie. Zsebe mélyén ökölbe szorította a kezét. Biztos volt benne, hogy a főnöke direkt bosszantja, de tény, hogy ezúttal igaza volt.

– Akkor gyilkossági ügyként kell kezelnie, amelynek első számú gyanúsítottja a lány. Most ez a legfontosabb. Találja meg az áldozatot.

– Uram, tisztelettel…

– Egy szót se többet – állt fel McMahon, és kisöpörte homlokából a haját. Megigazította mellényét és begombolta a zakóját. – Munkára, Parker!

– Az isten verje meg – morogta az orra alatt, ahogy kiment az irodából.

McMahon az első pillanattól fogva, hogy betette ide a lábát, őt fúrja. Még nem érte el a célját, de már nagyon közel volt hozzá. Lottie múlt októberben fölé került az ügyben, amelyben kábítószeres vonal is szerepelt, de amikor Myles Corrigan, a főfelügyelő betegszabadságra ment, visszatért, és elhappolta Lottie elől az előléptetést, még ha az ideiglenes lett volna is. Azóta csak papírmunkával fárasztja, amelyet ő gyűlölt, és ahogy nőtt az átnézendő akták tornya, egyre keménykezűbbé vált.

Minden reggel azzal indított, hogy kikérdezte Lottie-t, hogy halad. Ma reggel legalább más volt a műsor.

Lottie visszavonult a saját irodájába. Kicsivel volt csak nagyobb, mint az a függönyökkel határolt kis tér, amelyben a kórházba vitt lány feküdt. De volt ajtaja, nem csak függönye. Hol lehetett a lány gyereke? És életben van-e?

***

Larry Kirby és Maria Lynch nyomozó az asztalánál ült. Felkapták a fejüket, amikor Lottie elhaladt mellettük.

Lottie-nak feltűnt, hogy a társa széke üres.

– Hol van Boyd? – kérdezte.

A másik kettő csak vállat vont.

– Mi a fene van ma mindenkivel? – Lottie tudta, hogy ez költői kérdés, de akkor is bosszantotta a dolog.

– Toll a fületekbe – morogta, és magára csapta irodája ajtaját. Bárcsak elszökhetne innen egy lakatlan szigetre! De ez valószínűtlennek tűnt, egy anyával, három gyerekkel és egy unokával…

Elindította a számítógépét, majd homlokát ráncolva próbálta felidézni a jelszavát, de végül csak félrelökte a billentyűzetet.

A telefonja rezegni kezdett. Anya, villant fel a kijelzőn. Elutasította a hívást. Miért nem hagyja békén még a munkahelyén sem? Épp elég volt az estéket együtt tölteni… De hamarosan, noha nem lehet elég hamar, eljön a napja, hogy elköltözzenek. Maria Lynch férje, Ben segítségével már sikerült felújítaniuk a házat, amelyet Lottie kibérelt. Remélhetőleg jövő hét elején már költözhetnek. A gyerekeknek szükségük van a saját térre. Katie már közel jár hozzá, hogy megfojtsa Chloét, és Sean… Sean jó gyerek.

Az asztali telefonja is megszólalt. Az anyja csak nem lehetett ilyen erőszakos… Nem is volt. A kórházból hívták. Hírek.

Lottie leírta a lány nevét és címét. Indulni készült volna, de a mobilja megint csengett. Rá sem nézett, úgy vette fel.

– Nézd, anya, dolgom van!

– Lottie, jól van? – Joe atya hívta.

– Ó, elnézést, azt hittem… Úgyis tudja – sóhajtott, és visszaült a székébe. – Valami baj van?

– Találkozhatnánk a templomban pár percre? Szeretnék beszélgetni.

Lottie-nak igazából Hope lakcímére kellett volna elmennie, aztán pedig a kórházba, hogy kikérdezze…

– Rendben. Hol találom meg?

– A kapunál leszek.

Letette a telefont. Boyd nézett be.

– Kerestél?

– Mit szólnál egy sétához?