A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bone Gap

Published by Balzer+Bray, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2015

Fordította: Frei-Kovács Judit

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2015 by Laura Ruby

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

„A kisvárosi lét legnagyobb előnye, hogy ha éppen fogalmad sincs, mit csinálsz, valaki úgyis megmondja neked.”

ISMERETLEN

Bone Gap lakói

Bone Gap lakói sokféleképpen szólították Finnt, de a saját nevén soha. Amikor kisfiú volt, úgy hívták: Marslakó. Vakvágány. Holdkóros. Amikor idősebb lett, azt mondták neki: Szépfiú. Remete. Öcsi. Tökös.

Ám akármilyen becenevet is aggattak rá, szeretetből tették. Bár sokszor furcsa kifejezés ült ki az arcára, zárkózott és visszahúzódó volt, és mindig idegesítő módon settenkedett oda hozzájuk, ismerték őt, ahogy mindenki mást. Ahogy saját magukat. Ismerték Finnt, ahogy az öreg Charlie Valentine-t, aki jobban szerette a tyúkjait, mint a saját dédunokáit, és néha még azt is megengedte, hogy a házban aludjanak. Tudták, hogy a Cordero családnál lakik egy szellem, aki éjszakánként előszeretettel dézsmálja meg a hűtőszekrényt. Tudták, hogy Priscilla Willisnek, a méhész csúnyácska lányának bármelyik méhnél csípősebb a fullánkja. Ahogy azt is tudták, hogy Bone Gap olyan, mint egy lélekvesztő – titokzatos nyílások rejlenek itt, ahol bizonyos emberek elszivárognak, átcsusszannak, majd eltűnnek, és csak a történetüket hagyják maguk után.

Ami pedig Finnt illeti, azt gondolták ugyan, hogy kissé különös figura, de ezzel nincs semmi gond. „Igen, az a fiú komolyabb csodabogár, mint egy balettozó csótány!”– mondogatták talán. „De jóképű csodabogár. Erős kis bogár. A mi bogarunk.” Biztosra vették, hogy Finn-nek helyén van a szíve. Ahogy nekik is.

És végül arra jutottak, megvan az oka, hogy Finn-nek sokszor furcsa kifejezés ül ki az arcára, hogy zárkózott és visszahúzódó, és mindig idegesítő módon settenkedik oda hozzájuk. Megvan az oka, hogy soha nem néz senkinek a szemébe.

De már túl késő volt. A lány, akit a legjobban szerettek – és mindannyiuk közül a legkevésbé ismertek –, elment.

Május

A tejszínű telihold

Finn

Közúti baleset.

A kukorica megint beszélt hozzá.

Enyhe volt a tél, és balzsamos tavasz köszöntött Bone Gapre, ezért mindenki korábban belevágott a szántásba és vetésbe. Finn harmadéves volt a középiskolában. A tanév utolsó napja volt, pontosan két hónap telt el azóta, hogy az élete meghasadt, akár a viharos égbolt. A buszmegállóból sétált hazafelé a szántóföldek mellett, a kukorica már a derekáig ért. Ezeket a délutáni órákat szerette a legjobban, legalábbis általában – perzselő nap ragyogott az égen, a növények csavargatták zöld ujjaikat. A kukorica akár több centimétert is fejlődhet egyetlen nap alatt; ha az ember jól figyel, hallhatja, ahogy nő. Finn-nek a fülében csengett az ismerős suttogás – erre, erre, erre –, és azt kívánta, bárcsak elhallgatna.

A barátja, Miguel bizonyára egyetértene vele. Miguel gyűlölte a kukoricát, azt mondta, olyan, mintha a növények... élnének. Amikor Finn felhívta a figyelmét, hogy természetesen a kukorica él, hiszen a növények is élőlények, Miguel azt válaszolta, hogy a kukorica olyan hangokat is ad, mintha életre kelt volna. Mintha nemcsak növekedne, hanem egyenesen kitépné magát a talajból, és vészjóslóan osonna göcsörtös, fehér gyökerén. A madárijesztőket nem is a madarak miatt használják, valójában a kukoricát akarják elrémiszteni. És ennyi untig elég is ahhoz, hogy az embernek rémálmai legyenek. Különben miért lenne olyan sok horrorfilmben kukoricaföld?

Finnt sokszor gyötörte rémálom, de kukoricaföld egyszer sem szerepelt benne. Azelőtt tipikus dolgokról álmodott. Levetkőzteti ezt vagy azt a lányt. Pszichopaták üldözik szekercével és görkorcsolyával. Belép az osztályba, és észreveszi, hogy mindössze egy búvárpipát és egy skót kockás zoknit visel. Olyan magasra repül, hogy még a felhők sem tudják túlszárnyalni.

És most? Valahányszor lehunyta a szemét, látta maga előtt, ahogy Roza karcsú keze dörömböl a párás ablakon, majd a csillogó, fekete terepjárót elnyeli a sűrű sötétség.

Ha tehette volna, el sem alszik. És nem figyelt volna a kukoricára sem. Miért is hallgatott volna rá, amikor folyton csak hazudott?

Izzadságcseppek csiklandozták a fejbőrét. Megállt, hogy a másik vállára vegye a hátizsákját. A kukoricaföld kilométereken át húzódott, ám onnan, a vibráló, illinoisi hátsó útról nézve nem lehetett tudni, meddig tart. Horizontokhoz túl lapos volt a táj. Az aszfalt egyszerűen véget ért Finn tekintete előtt, mintha egyetlen kaszasuhintással elmetszették volna.

Bizonyára ácsorgott volna még egy ideig, miközben az elvágott úton mereng, és azon, hogy ez mennyire tökéletes metafora, ha egy csapat károgó varjú meg nem zavarja.

Bár Finnt nem érdekelték a varjak.

– Mit kerestek itt, srácok? Csak nem a díszletet szolgáltatjátok?

Előbb kivájják a szemed, aztán halálra csipkednek, jegyezte volna meg Miguel. Te nem ismered Hitchcockot? Finn azonban nem szerette a filmeket, a varjakról pedig pusztán az volt a véleménye, hogy gúnyolódó udvari bolondok és tolvajok.

Így is hívta őket: „Bolondok.”

A varjak azt károgták: „Gyáva!” Rikácsoltak és verdestek, a napfény kéken villant csillogó tollukon, csőrük éles volt, akár a szalmahúzó csáklya.

Finn elindult, lépteit ólomnehéznek érezte a rekkenő hőségben. Lüktetett a halántéka, poros szemhéja karcolta a szaruhártyáját. Amikor megszólalt, hangja nyikorgott, mint egy régi ajtó, mint amikor Charlie Valentine azon siránkozott, milyen volt a nagyapja nagyapjának lovas gazdasága, milyen volt, amikor a vonat még megállt a város kellős közepén, vagy amikor csapdába ejtett egy két és fél méteres hódot, mintha az óriások nem is haltak volna ki az utolsó jégkorszakban. Akárcsak Charlie Valentine, Finn is azt kívánta, bárcsak visszaforgathatná az időt, mint földműves a kalendárium lapjait. Bárcsak Bone Gap lakói meg tudnának neki bocsátani, ő pedig képes lenne felejteni!

Megigazította a hátizsákját, és nekilátott felejteni. Gondolj valami másra, valami másra! Például a házimunkára, amit a bátyja kedvéért vacsoráig be kéne fejeznie. Vagy a felvételi vizsgára, aminek kitűnőre kéne sikerülnie, hogy maradjon legalább valami halvány kis remény, hogy elmehet, hogy elszökhet innen, még ha a távozás gondolatától össze is ugrott a gyomra. Akárcsak a Rude fiúktól. Mind az öten aljasak voltak, akár a darázs – előszeretettel bántották, aki az útjukba került, és azt is, aki nem.

A tökéletesen egyforma Rude testvérek, akik egyszer csak felbukkantak az úton Finn előtt.

Finn megdermedt, mintha a gyávaság emlékművévé kövült volna. Tényleg ők azok? Jól látja? Persze, hogy jól látta. Mindig felismerte őket, még ilyen távolról is. Mind az öten alacsonyak és karikalábúak voltak, ezért úgy festettek, mint egy villacsontokból álló énekkari sor. Úgy jártak, mintha minden áldott nap feltörte volna a nyereg az alfelüket.

A fiúk nem voltak a buszon, nem bajlódtak azzal, hogy iskolába járjanak. Finn-nek fogalma sem volt, honnan kerülhettek elő, és miért nem vette őket észre előbb. Valami folyton elkerüli a figyelmét. Szerencséjére a Rude fivérek ugyanabba az irányba tartottak, mint ő, ezért egyelőre nem figyeltek fel rá. Sarkon fordulhatott volna. Vagy, ha a kukorica magasabb, eltűnhetett volna a sűrűjében.

Ám aznap nem volt értelme futásnak, se bujkálásnak. Finn már nem félt semmitől. Finoman előrelendítette a lábát, kavicsok repültek át az úton.

Az egyik testvér hátrafordult.

– Hé, odasüssetek! Ott a Holdkóros! Már megint utánunk lopakodik.

– Mit csinálsz, Holdkóros?

– Csak nem a holdat bámulod?

Aljasak, mint a darázs, és buták, mint a föld. Finn felsóhajtott, majd kifújta a levegőt, felszisszent, akár a kukorica körülötte.

– Kin nevetsz te?

És kiszámíthatóak is.

– Nem nevetek.

– De, igen.

– Jó, akkor nevetek.

– Ugye, nem rajtunk? – kérdezte az egyik.

– Ha van egy kis eszed, akkor nem – jegyezte meg egy másik.

– Ti még nem hallottátok? – érdeklődött Finn. – Nem vagyok valami okos fiú.

A Rude fiúk valóban kiszámíthatók voltak, ezért nem volt nehéz őket összezavarni – szemöldökök ugrottak egyszerre ráncba, mint valami furcsa hernyók. Nem értették, mi folyik itt. Ahogy Finn se.

– Ne törődjetek velem! – szólalt meg. – Csak magamban beszélek.

– Ja, akkor csak csevegj tovább magaddal, mert nekünk dolgunk van.

– Később még találkozunk, Holdkóros!

Később, gondolta Finn.

Később sem változik semmi.

Finn valóban nem nevetett, na de a varjak? Ők nevettek. A kukorica pedig engesztelhetetlenül suttogott. A nap olyan volt, mint egy kék takaróba égetett sárga lyuk. Finn túl sokáig bámulta, ezért lyukakat perzselt a fejébe. Aznap reggel bement Roza lakrészébe, és megállapította, hogy minden holmija eltűnt, és a levegőben fertőtlenítőszer fojtogató szaga terjengett. Valamikor, éjszaka – ki tudja, hánykor – Finn bátyja néma csöndben kitakarított, mindent alaposan lesikált, mintha egy lányt egyszerűen ki lehetne törölni az emlékezetünkből azzal, hogy felmossuk utána a padlót.

Újabb kavicsok repültek át az úton, újabb szavak hagyták el a száját.

– Most, hogy említitek, igazából a varjakkal beszélgettem. Azon tanakodnak, vajon ti, fiúk, miért jártok mindig úgy, mintha pelenkát hordanátok?

A Rude testvérek egy szempillantás alatt ott termettek, mielőtt még menekülési útvonalat kereshetett volna. Nem mintha menekülni akart volna. Körbefogták, a gúnynevek csak úgy záporoztak rá, mint a vadalma.

– Hé, Marslakó! Hozzád beszélünk!

– Mi van? – kérdezte Finn.

– Mi van a táskádban, Holdkóros? – Letépték a válláról a hátizsákot, és átkutatták.

Még javíthatott volna a helyzetén.

– Minek nálad ennyi könyv, ha nem is tudsz olvasni? – A táska már repült is a takarmány felé.

Bevethette volna magát a kukoricásba, visszatáncolhatott volna, ahogy egy gyáva holdkóroshoz illik.

Ehelyett azt mondta: – Ez elég viccesen hangzik olyan fiúk szájából, akik nem tudják megkülönböztetni a tehenüket a barátnőjüktől.

Az első csapástól elakadt a lélegzete. Előregörnyedt, próbált levegőhöz jutni. Fogalma sem volt, hogy melyikőjük ütött – Derek, Erik, Frank, Jake vagy Spike. Nem volt köztük tizennyolc hónapnál nagyobb korkülönbség, mindannyian szőkék, szeplősek és napbarnítottak voltak, ugyan, ki tudta volna megkülönböztetni őket?

Kapott egy-két ütést a veséjére, majd egyikük belemarkolt a hajába, és felemelte a fejét. Finn üveges tekintettel pislogott az előtte álló fiúra, le sem vette a szemét a híres Rude-féle alsó fogsorról. Még csak meg sem erőltették magukat.

Finn megszólalt: – Nézd, Derek! Ha azt hitted, hogy...

– Te most szórakozol velem?

– Nem, én...

– Ő Derek – közölte a srác egy másik fiúra mutatva. – Én Frank vagyok. Te pedig egy súlyos közúti baleset áldozata.

A Rude fiúk hirtelen megfeledkeztek bokros teendőikről, mert jól mulattak, és mindent beleadtak, öklük csaknem olyan kemény volt, mint a bakancsuk. Bár Finn magas volt, karja és lába megizmosodott a ház körüli munkáktól, a széles vállú Rude fivérek erősebbek voltak nála, és legalább négy és félszeres túlerővel bírtak.

Amikor végeztek, a repedezett aszfalton heverő Finn köré gyűltek, és üres tekintettel bámultak rá.

– Tudod – szólalt meg egyikük –, ha Seannak szüksége lenne egy valamirevaló testvérre, szívesen látjuk.

Ha Finn nem érezte volna olyan lazának a fogait, talán megint felnevet. Seant mindenki szerette, még a Rude fiúk is. Ha valakinek segítségre volt szüksége, Sean azonnal megjelent: szirénája vijjogott, karja életet pumpált a sérültekbe, fekete táskája hintázott hatalmas, szakavatott kezében, éles szeme mindent észrevett. És bár Sean néha kénytelen volt megkérdezni ezt-azt, soha nem faggatózott, és mindig a megfelelő kérdést tette fel.

Ám ennél többről volt szó. Bone Gap lakói Roza miatt szerették Seant. Mert szerette Rozát.

Finn feje fölött valaki megjegyezte, hogy éhes. Egy másik hang letorkolta: – Fogd be!

Valaki megböködte a cipőjével, mintha egy oposszum lenne, aki halottnak tetteti magát.

Finn legszívesebben felüvöltött volna, hogy mindenki hallja: én is szerettem! Ez volt az igazság. De ez egyikükön sem segített volna.

Finn kiköpte a vért a szájából.

– Megmondom a bátyámnak, hogy üdvözlitek.

A fiúk elmentek, és Finn egyedül maradt. Egy idő után úgy döntött, jobb lesz, ha felkel, arra az esetre, ha az öreg Charlie Valentine-nak kedve szottyanna elvinni egy körre ősöreg Cadillacjét. Így feltápászkodott, és lebotorkált az útról, hogy megkeresse a kukoricásban a hátizsákját. Nem hagyhatta ott az előkészítős könyveit; még használtan is egy vagyont értek. Sean megölné.

Nem, ez nem igaz. A bátyja valószínűleg visszavitte volna oda, ahol elveszítette a könyveket. Talán még ki is segítette volna Finnt, hogy újakat vehessen, és belepakolhassa egy vadonatúj hátizsákba, amit meg sem engedhetnének maguknak. És valamiért ez még rosszabb volt.

Lassan hazasántikált. Finn és a bátyja korántsem tartozott Bone Gap vagyonos polgárai közé, de azért volt, amit magukénak mondhattak: egy málladozó fehér házat garázzsal, és egy javíthatatlanul balra dűlő piros pajtát. Finn kinyitotta az ajtót, és az ágyára hajította a hátizsákot. Aztán leöblítette az arcát, és megvizsgálta a sérüléseit. (Felszakadt a szemöldöke és az ajka. Betörték az orrát. Azt kérdezte a tükörképétől: „Mégis ki a franc vagy te?”) Leemelt a fürdőszobapolcról egy kis dobozt, és átkutatta, hogy megtalálja a ragtapaszt. Az aranyozott ékszerdobozka, melyet valamikor még az anyja kapott, túl díszes volt a kötszereknek és ragtapaszoknak, de Sean azt mondta, az ékszerek hamisak voltak, és a doboz sem ér egy fabatkát sem, így meg legalább hasznát veszik. Finn visszatette a dobozt a polcra, és egy ragtapaszt szorított felhasadt szemöldökére, amelyből makacsul szivárgott a vér. Azután kiment a kertbe.

Balszerencsés Jane, Finn apró termetű cirmosa azonnal besurrant a kerítés alatt, hogy gazdája lábához dörgölőzzön. Hasa hatalmasra duzzadt a kismacskáktól, akik bármelyik nap megszülethettek.

– Ne bámulj! – mondta neki Finn. – Ott a hátad mögött egy számszeríjas egér!

Jane nyávogott egyet, és megtett még egy kört Finn lába körül. Nevét nyilván nem bóknak szánták, de nem is viccből kapta; egerészésben egy nagy rakás szerencsétlenségnek bizonyult. Sean azt mondta, hagyják, hogy kölykei szülessenek, mert kíváncsi rá, hogy a kicsik öröklik-e az anyjuk tehetetlenségét.

Balszerencsés Jane követte Finnt, aki gazolgatott egy keveset, és megöntözte a félhektáros veteményest – aszparágusz, kel, hagyma, bab, répa, spenót, cékla, brokkoli és paradicsom nőtt benne. Sean és Finn olyan városkában nőtt fel, ahol az emberek földművelésből éltek; nem volt számukra idegen a veteményezés. Ám Roza, Rozának varázskeze volt. Miután a lány megtanította őket, Finn és a bátyja a saját terményüket ették, és még maradt is egy kis fölösleg, amit pénzzé tehettek a termelői piacon. Ebben a melegben a zöldségeknek virulniuk kellett volna. Ehelyett Finn valahogy szomorúnak látta őket, búsan lekonyultak. Finn leszedegette az elszáradt leveleket, és betömte a nyulak és vakondok által ásott lyukakat. Közben odavetette Balszerencsésnek: – Tudod, igazán segíthetnél elintézni a nyulakat és a vakondokat!

A macska válaszul a fejével megbökte gazdája lábát, majd nyávogva a ház felé fordult.

– Mi van? – kérdezte Finn, miközben leporolta a kezét. Balszerencsés ismét a lábához nyomta a fejét, majd begyömöszölte magát a kapu alá, ami a hasában cipelt súly tekintetében korántsem lehetett egyszerű művelet. Hátranézett, hogy meggyőződjön róla, követi-e a gazdája. – Jól van, megyek már. – Finn feltápászkodott, megtapogatta sajgó bordáit, majd elindult az állat után, a ház hátsó része felé. Balszerencsés berohant, át a konyhán, majd leült egy ajtó elé. A kis lakrész ajtaja volt az. Roza szobájáé.

– Nincs itt. Semmi sincs már itt – mondta Finn.

Balszerencsés ismét felnyávogott, és rögeszmésen körözni kezdett az ajtó előtt. Amikor a bátyja szolgálatban volt, Finn néha elhozta a konyhából a pótkulcsot, kinyitotta az ajtót, és leült Roza takaros kis lakrészében. Beszippantotta a mentol és vanília halvány aromáját, átlapozta a könyveket, megcsodálta az éjjeliszekrényen álló vázlatot, amely egy összekulcsolt kezet ábrázolt, felemelgette az ablakpárkányon díszelgő apró virágcserepeket – a tárgyakat, melyeket Roza hátrahagyott. Finn elképzelte, hogy a lány bármelyik pillanatban hazatérhet, és meglepődik, sőt mérges lesz, amiért ott ücsörög az ablaknál Roza öreg, virágmintás székén. Azt kérdezné tőle: – Hol voltál? – Ő pedig mély hangján, tört angolságával azt felelné: – Mit számít?

Mire Finn a maga és a bátyja nevében is mondhatná: – Ha visszajöttél, semmit.

Ezúttal azonban nem volt zárva az ajtó. Bár Finn pontosan tudta, mit talál, jobban mondva mit nem talál odabent, benyitott a szobába. A macska elviharzott a lába mellett, és szimatolva berontott a helyiségbe. Felvonított, mintha egy prérifarkas jajveszékelne, és a hang keményebb csapás volt a Rude fivérek bármelyik ütésénél.

Ez már túl sok volt. Az egész nap, az egész álmatlan tavasz. Két hónappal azelőtt Rozát elrabolták. Finn volt az egyetlen szemtanú. Senki sem hitte el a történetét. Jonas Apple sem, a részmunkaidős rendőrfőnök. Még a saját bátyja sem, aki egyszerűbbnek látta, ha úgy tesz, mintha Roza nem is létezett volna.

Túl sok volt ez már neki. A mai nap, és az egész álmatlan tavasz. Finn nyitva hagyta az ajtót a friss levegő, a kosz és az őrjöngő, vigasztalhatatlan macska számára, és átbicegett az út túloldalán álló ütött-kopott, kék házba. Éppen felemelte a kezét, hogy bekopogtasson, amikor a bejárati ajtó szélesre tárult. Az ajtóban álló férfinak hosszú, ősz haja volt. És hosszú, ősz szakálla. Úgy festett, mint egy varázsló A gyűrűk urából, eltekintve a pólójától, melyen az állt: „Vadnak születtem!”

– Mégis kivel akasztottad össze a bajszod? – kérdezte Charlie Valentine. – Egy marhacsordával? Nekem elmondhatod.

Charlie Finn mindkét térdén kiszakadt farmerére bökött, és a pólójára, amit úgy összekent a vér és a por, hogy biztosan ki kellett dobni.

– Ha jól látom, egy ideig véreset pisilsz majd. Jobb lesz, ha Sean megvizsgál.

– Sean nincs itthon. Soha nincs itthon.

– Igazság szerint már én sem vagyok – jelentette be Charlie. – Éppen egy randevúra indultam.

– Sajnálom – mondta Finn, de nem sajnálta.

– Ugyan! Amúgy is dühös rám a csaj. A nők mindig őrjöngenek valami miatt. Meséltem már, hogy valamikor egyes egyedül átutaztam a mi csodálatos országunkat, és találkoztam egy lángoló hajú, csodaszép lánnyal? Úgy hívták, Esmeralda. Empira. Empusa. Az biztos, hogy e-vel kezdődött. Azt hittem, jól megleszünk, csak mi ketten, aztán egy nap arra ébredtem, hogy megpróbálja leharapni a kezemet. Olyan éles foga volt, mint egy cápának, annyit mondhatok.

– Azt elhiszem – mondta Finn, és követte Charlie-t be, a házba. Fogalma sem volt, miért mászkál folyton ide, amikor az öreg egy nagy rakás szerencsétlenség.

– Tudod, a tejgazdaság miatt van az egész – szólt vissza Charlie a válla fölött.

– Mármint mi?

– Hát, Rude-ék. Ott van nekik az a sok tehén. A tehenek kirúgják belőled a szart is, ha nem fejed meg őket időben. És az a rémes szag! Már önmagában is elég ahhoz, hogy az embernek viszketni kezdjen a tenyere.

Finn nem kezdte el fejtegetni, hogy a tehenekkel nincs semmi probléma, ha megfelelően bánnak velük, és hogy Charlie nappalija mennyire bűzlik a fel-alá kószáló tyúkoktól. Talán az öreg magától is rájött, mert kinyitotta az ablakot, és a közeli rétre mutatott.

– Láttam arrafelé egy szép lovat. Meséltem már neked, hogy egyszer dolgoztam egy lovas gazdaságban?

– Említette – mondta Finn, bár igazság szerint Charlie milliószor elregélte már, ahogy újabb egymilliószor el is fogja még. Charlie Valentine nagybátyjának, nagy-nagybátyjának vagy valamilyen rokonának valamikor volt egy istállója, amely tele volt robusztus igavonó lovakkal, úgynevezett belga hidegvérű fajtával. Azelőtt jeget hordtak velük, amit a télen befagyott tóból vágtak ki. Az emberek mély gödrökbe tették a jeget, majd befedték fűrészporral. Aztán nyáron eladták a jegesembernek. Ősszel az állatokat bérbe adták a favágóknak. Mindenki ismerte már ezeket a történeteket, hiszen Charlie Valentine Bone Gap legrégibb lakójának számított, már akkor itt élt, amikor Bone Gap még nem is volt Bone Gap, ahogy mondani szokta.

– Na, most megint divatba jön – folytatta Charlie Valentine. – Teherautó helyett lovat használnak a rönkök mozgatására. Láttam a tévében. Úgy hívják, „zöld fakitermelés”. Szólj hozzá!

Finn karba tette a kezét, és hunyorogva felszisszent, mert oldalába belenyilallt a fájdalom.

– Jó ötletnek hangzik.

– Naná, hogy jó ötlet! – helyeselt Charlie. – Ezért nem kellett volna soha felhagyniuk vele! Az emberek mindent elfelejtenek, ami fontos. Már nem értenek az állatok nyelvén sem. Pedig ha szólsz hozzájuk, meghallgatnak. Valamikor szőrén ültük meg a lovat. Nem kellett puccos nyereg, vagy ilyesmi. – Gyanakvó pillantást vetett Finnre. – Te nem veszel lovaglóórákat, ugye?

– Nem.

– Jó – nyugodott meg Charlie. – Lovagolni egyetlen módon lehet megtanulni, ha lovagolsz.

– Tudok lovagolni.

– De, ugye, nincs nyerged?

– Nincs lovam.

Charlie Valentine előretolta felső műfogsorát, majd hangosan visszaszívta, amit előszeretettel művelt, ha valamivel nem értett egyet.

– Szóval, mennyi tojás kell?

– Egy tucat.

– Ragaszkodsz valamilyen színhez?

– Legyen meglepetés!

Charlie Valentine abban a hitben rendelte a tyúkjait, hogy olyan különleges fajtához tartoznak, amely kék tojást rak. És valóban tojtak is kék tojást, ahogy rózsaszínt, zöldet és barnát is, mintha minden nap húsvét lenne. Charlie vissza akarta követelni a pénzét, amíg rá nem jött, hogy azok, akik a kis településén keresztül igyekeznek vissza a nagyvárosba, egy vagyont fizetnek egy tucat hímes tojásért. Ám a helyieknek tisztességes áron megszámította, és a szomszéd fivéreknek annál is kedvezőbben adta. Mindig azt mondta, Sean és Finn a kedvence. És Finn úgy érezte, valóban azok is voltak, egészen Rozáig.

– Sean kitakarította Roza lakrészét. Olyan, mintha soha nem is járt volna nálunk – mondta Finn.

Charlie felnyalábolta a legközelebbi tyúkot, és leült a helyiségben található egyetlen székre.

– A Valentine nem az igazi nevem.

– Tudom.

– De az igazit nem árulom el, úgyhogy ne is kérdezd!

Finn próbálta leplezni a türelmetlenségét.

– Nem fogom.

Charlie kába révedezésbe simogatta a tyúkot.

– Tudod, hogy miért kaptam a Valentine nevet?

– Az emberiség iránt érzett végtelen szeretete miatt?

– Ki mondta ezt neked?

– Mindenki.

– Ki mondta először?

– Sean.

– Sean okos fiatalember. – Charlie oldalra hajolt, és kotorászni kezdett a széke melletti kosárban. Leszámolt egy tucat tojást, amit óvatosan egy kartondobozba helyezett. – És jó ember. Sok mindent feladott, amikor anyátok elment.

– Tudom.

– De nem könnyű a kedvére tenni, annyit mondhatok.

Finn felsóhajtott, amibe újra belesajdult a bordája. Nem ezért jött. Ám tulajdonképpen nem is tudta, miért jött. Végül is mit mondhatott volna Charlie, amit eddig még nem mondott el? Mit mondhatott volna bárki is?

– Az én öregem egy kicsit hasonlított Seanra. Amikor fiatal voltam, megpróbáltam rájönni, mi lehet az az egyetlen, különleges dolog, ami miatt büszke lesz rám. Vagy legalább egyszer-egyszer rám mosolyog.

– Én már rájöttem – felelte Finn.

– Mindannyian őt keresték. A testvéred, Jonas, mindenki. Kiakasztották azokat a fantomképeket egészen St. Louisig. Értesítették a chicagói rendőrséget. Nem találtak olyan férfit, akire illett volna a személyleírásod.

Finn tudta, hogy Charlie mire gondol. Arra célzott, hogy Finn nem is látta, amiről úgy gondolja, hogy látta.

– Roza nem hagyott volna el bennünket.

Még egy Valentine-nak is megvannak a maga korlátai.

– Seannak igaza van. Kedves lány volt, de elment. Itt az ideje, hogy felhagyjunk az ábrándozással. – Charlie Valentine Finn kezébe nyomta a tojástartót. – És most kifelé, keresd meg a saját kis pipidet!

Finn hazament, és beállt a zuhany alá, bár a víz csípte a sebeit. Megtörülközött, és tiszta ruhát húzott – legalábbis a legtisztábbat, amit a padlón heverő kupacban talált, majd elindult a konyhába. Feltett melegedni egy lábas vizet, és átkutatta a konyhaszekrényt egy zacskó spagetti tészta és némi szósz után. Amióta Rozának nyoma veszett, újra egyre több mindent ettek dobozokból és üvegekből.

A víz éppen forrni kezdett, amikor Sean hazaért. Megállt az ajtóban, csaknem az ajtófélfáig ért. Azután belépett, és a mosogatóhoz ment, hogy megmossa a kezét. Rá se nézett a testvérére, amikor megkérdezte: – A Rude fiúk?

Finn félbetörte a spagetti tésztát, és egy fakanállal lenyomkodta a lábas aljára.

– Üdvözletüket küldik.

– Azt a szemöldököt nem ártana összevarrni – jegyezte meg Sean.

– Nem akarok öltéseket.

– Nem kérdeztem, mit akarsz. Vacsora után rendbe teszlek.

Finn csak egyetlen választ adhatott: – Oké. – Elővett a hűtőből két üdítőt, és az asztalra tette. Tíz perccel később megfőtt a tészta, és a szósz megmelegedett a serpenyőben. Öt perccel később befejezték a vacsorát. Finn mosogatott, Sean törölgetett. Aztán Sean azt mondta, hogy üljön vissza, amíg elmegy a táskájáért.

Sean tizennyolc éves kora óta dolgozott mentősként. Huszonegy évesen már a sürgősségi osztályon volt szakápoló, és éppen el akarta kezdeni az orvosi egyetemet, amikor az anyjuk, Didi összeszűrte a levet egy fogszabályozó szakorvossal, akit az interneten ismert meg, majd bejelentette, hogy Oregonba költözik. A fogorvos nem szerette a gyerekeket, különösen a fiúkat, akik bizonyára részegen és beszívva rohangálnak, éjjel-nappali üzletekből lopkodnak, és lányokat hordanak haza, vagy, ami még ennél is rosszabb, folyton otthon ülnek, és útban vannak. Didi megmondta a fiainak: elég idősek már ahhoz, hogy gondoskodjanak magukról. Hát nem adott már fel eddig is túl sok mindent? Nem érdemli meg ő is a boldogságot? Tekintve, hogy Finn akkor még csak tizenöt éves volt, Sean úgy döntött, hogy az öccse mellett marad, amíg az befejezi a középiskolát.

Mindez két évvel azelőtt történt. Sean hosszú ideje szóba sem hozta az orvosi tanulmányokat.

Kitisztította a sebet, egy injekcióval érzéstelenítette Finn arcát, és valami ollószerű eszközbe szorított, rusnya, görbe tűvel összevarrta a vágást. Seannak nem lehetett volna ilyen felszerelése; a mentősök nem varrhattak terepen. Ám Finn tudta, hogy nincs értelme tiltakozni. Sean hátradőlt, és megcsodálta a művét.

– Lehet, hogy így is megmarad a nyoma.

– Nem baj.

– Legalább visszaütöttél?

– Öten voltak – felelte Finn.

– Szeretnéd, hogy odatelefonáljak?

Ez volt a legutolsó dolog, amire Finn-nek szüksége volt, hogy a bátyja megmentse őt. Az ő szomorú és csalódott bátyja, és a fertőtlenítő erejébe vetett nevetséges hite.

– Nem, nem szeretném.

– Odatelefonálok.

– Ne!

Sean nyakában megrándult egy aprócska izom – csak ez árulkodott arról, hogy mérges.

– Gyerekkorod óta nem vertek meg. És ez már a második alkalom az elmúlt néhány hét során. Nem hagyhatod, hogy rád szálljanak.

– Nem hagyom, hogy bárki bármit tegyen – közölte Finn.

– Akkor egyszerűen csak belemész. Mit jelentsen ez?

– Kitakarítottad Roza szobáját. Ez mit jelentsen?

Sean nem válaszolt. Finn gyűlölte, amikor Sean nem válaszol.

– Ma van pontosan két hónapja – mondta Finn. – Miért nem vagy odakint, hogy megkeresd?

Sean kidobta a használt ragtapaszokat, aztán hangos csattanással becsukta a táskáját.

– Ha annyira érdekel, miért nem keresed meg te?

Roza

Futás.

Visszajövök.

Roza ott állt a hatalmas franciaablak előtt a csöndes, külvárosi házban, és újra meg újra elmondta magának, mintha azzal, hogy megformálja a szót, valóra is válna. Ám természetesen ez botorság volt. Mint az ablaknál ácsorogni abban a reményben, hogy az udvart bármelyik pillanatban ellepik a rendőrautók. A mennyezetet bámulta, figyelte a helikopterek zaját és a tetőn dobbanó bakancsokat.

De senki nem jött. Senki nem jön.

Kivéve őt. Ő eljön, ahogy minden áldott nap, hogy feltegye a kérdést: „Most már szeretsz engem?”

Roza először kérdések özönével felelt: „Ki maga? Ki maga valójában? Mit akar? Mi ez a hely? Mi a baja?

Ám a férfi csak mosolygott, azzal a nyájas, behízelgő mosolyával – egy nagybácsi, tanár vagy lelkész mosolya volt ez, férfiaké, akiknek mind ugyanolyan volt a fogsoruk –, a mosollyal, amitől csak még rémisztőbb lett.

– Hamarosan belém szeretsz. Meglátod.

Nem ez volt az első hely, ahova elhozta. Roza először egy pinceszerű szobában találta magát, amely olyan hideg, üres és sötét volt, hogy a lány nem találta a falakat – hatalmas, mint egy kukoricaföld, mint egy egész ország –, és Roza nem tehetett semmit; fel és alá járkálva sikoltozott a sötétségben. Aztán egy nap arra ébredt, hogy egy hatalmas ágyban fekszik, egy napfényes szobában, amelyben két kék plüssfotel és egy cseresznyefa szekrényke áll. A férfi az egyik fotelben ücsörgött, és jól láthatóan meg volt elégedve magával.

– Azon tűnődtem, vajon meddig alszol?

Roza a nyakáig húzta a takarót, és pókjárásban hátrálni kezdett, olyan hevesen, hogy lapockája hangosan koppant az ágytámlán.

– Ne aggódj! Nem érek hozzád, amíg nem akarod – mondta a férfi, mintha türelméért dicséretet érdemelne. – Gyere! Hadd mutassam meg a házat!

Biztosan elkábították valamivel, mert Roza nem emlékezett rá, hogyan került oda, és mert valóban hagyta, hogy a férfi megmutassa a házat. Hatalmas, faszerkezetes épület volt, több kilométernyi csúszós parkettával. A konyhát rozsdamentes acéllal burkolták, úgy csillogott, hogy szinte égetett, a nappaliban kandallót és egy óriási tévét látott. A franciaablak az utcára nézett, ahol – a színüktől eltekintve – pontosan ugyanilyen házak sorakoztak, akár a büntetésben álló gyerekek.

– Tetszik? – kérdezte a férfi. – Neked építettem.

Neki építette? Megtermett fák hajlongtak a ház oldalában, madarak ücsörögtek az ágakon, mintha modellt állnának. Talán a fák már itt voltak, amikor megépült a ház? Vagy a férfi megfizette, hogy idehozzák és elültessék őket?

Meddig tart egyáltalán felépíteni egy házat?

– Az emeleti gardróbban egy halom ruha vár rád. Egy igen bájos eladóhölgy segített kiválasztani őket, de ha nem tetszenek, hozhatunk mást. És a tévén megtalálsz minden műsort és filmet. Nézhetsz bármit, amit csak akarsz. – És újra megjelent az a nyájas mosoly, azon a nyájas, már-már jóképű arcon. – A konyha teljesen fel van szerelve. Kissé soványnak látszol. Enned kéne valamit.

Sok-sok évvel azelőtt, még Lengyelországban egy ló fejbe rúgott egy fiút, aki a baleset következtében furcsa, érzéketlen lett. Ennek a férfinek ugyanolyan volt az arca. Bárgyú. Üres.

A kandalló fölötti festményre mutatott. Eltartott egy ideig, amíg Roza rájött, hogy őt ábrázolja. Zöldellő rét közepén állt, ujjai és hosszú hajtincsei közé fonva egy-egy virágkoszorú. Kislányok táncolták körbe. A képen láthatatlan szellő fújta fehér ruháját, amely testére tapadt, és megrajzolta körvonalait, olyan élethűen, mintha nem is viselt volna semmit. Roza hátrahőkölt a kandallótól, attól a rettenetes festménytől, mint egy állat, amelyik megriadt egy kígyótól.

A férfi észre sem vette, vagy ha mégis, nem törődött vele. Csak meredt rá a magasból, jeges tekintete szinte lángolt. Roza levegő után kapkodott, mintha az a tekintet elszívta volna a helyiségből az összes oxigént, mintha szép lassan elemésztené.

Aztán a férfi megszólalt: – Gyönyörű vagy.

Roza számtalanszor hallotta már ezt a mondatot, de még soha nem rémült meg tőle ennyire.

– Feleségül akarlak venni.

A lány szája megmozdult. Ám amikor végül megszólalt, nem mondta, hogy „senki sem gyönyörű.” Nem mondta, hogy „maga emberrabló, egy bűnöző és őrült.” Nem mondta, hogy „valaki mást szeretek.” Nem mondta, hogy „kérem, ne bántson!”

Zsibbadt ajkát ugyanazok a szavak hagyták el, melyeket annak a bolond fiúnak mondott, akit Lengyelországban hagyott: – Még csak tizenkilenc éves vagyok. Túl fiatal, hogy férjhez menjek.

– Ó! – mondta a férfi, felszegte a fejét, és elgondolkodott ezen az új információn. – Nos, ez esetben kénytelen leszek megvárni, amíg elég idős leszel. – Azzal megfordult, és kisétált a szobából. Kinyitotta a garázsba nyíló ajtót, kilépett, és becsukta maga mögött. Roza hallotta, ahogy a kulcs elfordul a zárban, olyan hangos volt, mintha egy ágyút sütöttek volna el. Felberregett egy autó motorja. Roza a bejárati ajtóhoz rohant, melynek közepén üvegtábla nyílt, és nézte, ahogy a fekete terepjáró legördül a kocsifelhajtón, elhajt a ház előtt, majd eltűnik a távolban.

Roza Halina Solkolkowski unokája volt, nem volt könnyű ráijeszteni – elvégre az ő babciája volt az, aki egyszer egy szál söprűvel a kezében kizavart egy medvét a konyhából. Roza megrángatta a garázsajtót. Nem moccant. Be akarta rúgni, de rájött, hogy nincs rajta cipő. Körbejárt az üres házban, és megvizsgált minden ablakot, hátha valamelyiken talál kilincset, de nem járt sikerrel. Megragadta az állólámpát, hogy betörje vele a franciaablakot, de valahogy a padlóhoz szögezték, ezért nem tudta felemelni, ahogy mást sem.

Visszatért a bejárati ajtóhoz, amely fehérre festett, tömör fából készült. Megmozgatta az ajtógombot. Aztán rángatni kezdte. Az ajtófélfának támasztotta a talpát, és olyan erősen húzta, hogy lecsúszott a keze a kilincsről, ő pedig hátrazuhant. Akár egy macska, rávetette magát az ellenséges ajtóra. Néhány eszeveszett percig csépelte, ököllel ütötte és kaparta, amíg a körme vérezni nem kezdett. Aztán zihálva megállt, és csak bámulta összezúzott kezeit, amíg lement a nap, és a csillagok ravaszul pislogni kezdtek a lila égbolton.

Hetek teltek már el azóta. Legalábbis úgy érezte. Itt szinte vánszorgott az idő, vagy éppen ellenkezőleg? Roza elszakadt a jelentől, a kötés meglazult, majd elszakadt, és gondolatai elkalandoztak vissza, a múltba, vagy előre, a várakozással teli jövőbe, hogy végül újra visszatérjenek a kínzó, elviselhetetlen jelenhez. Itt, ott, mindenhol. Továbbra is minden áldott nap odaállt az ablak elé, és elsuttogta a szót: visszajövök! – az imádságot és varázsigét, ám a varázslat nem működött. Nem látott rendőrautókat. A házban nem talált telefont vagy számítógépet. Egyszer megpróbálta felgyújtani a konyhában a függönyt, remélve, hogy a lángok elterjednek, beborítják az egész házat, és riasztják a tűzoltókat, ám egy rejtett tűzoltó berendezés eloltotta a tüzet, mielőtt igazán fellobbanhatott volna. Időnként látta, ahogy nagy kocsik érkeznek a szomszédos házakhoz, néha az autókból anyák, apák és gyerekek szálltak ki, ahogy most is. Roza integetett a piros kocsiból kikászálódó családnak, fel-alá ugrált abban a néhány kétségbeesett és reményteljes pillanatban, amíg el nem tűntek a házban. De akármilyen hevesen kiáltozott és integetett, úgy tűnt, senki sem hallja. Soha nem fordult elő, hogy az utca túloldaláról valaki akár csak a ház felé pillantott volna, a lányra, aki csapdába esett, mint egy próbababa a kirakat mögött.

Roza belefáradt az ácsorgásba, dörömbölésbe és imádkozásba. Elhúzódott az ablaktól, és leroskadt a kanapéra, meztelen lábát a kávézóasztalra tette. A férfi temérdek ruhát hagyott a gardróbban és a szekrényben, de cipőt nem adott. Azt mondta, jobban szereti, ha Roza mezítláb jár. Mert olyan szép a lábfeje.

Roza nem értett egyet. Mi lehet olyan szép egy lábfejben, ami nem mehet sehová? Mi lehet szép egy lábfejben, ami nem szaladhat?

Finn

Vásár

A Tülök és pata vásár nem is annyira vásár volt, mint inkább állatbemutató – ökrök és üszők, juhok és kecskék, sőt, még kutyák és macskák is felvonultak és megmérettettek a középiskolai atlétikapályán felállított sátrakban. Finn a sátrak közt bóklászott, itt-ott megnézett egy birkát, disznót, kutyát vagy nyulat. Egy cseppet sem érdekelte, hogy az állatok tulajdonosai a szokásos, ostoba beceneveken szólítják, és szánakozással vegyes megelégedéssel érdeklődnek felszakadt szemöldökéről és szájáról. Először is azért, mert a kialvatlanságtól szinte delíriumos állapotba került, másodszor pedig azért, mert egy bolond kecske elrágta a kötelét, és követni kezdte Finnt, azzal az eltökélt szándékkal, hogy lerágja a hátsó zsebeit.

– Befejeznéd? – kérdezte Finn.

– Meee! – válaszolta a kecske.

Finn továbbsétált. Sean kérdése nem hagyta nyugodni. Miért nem keresed meg te Rozát? Igazság szerint Finn folyton Rozát kereste. Közvetlenül a történtek után rávette Charlie Valentine-t, hogy vigye ki a sáros rétre, ahol a lány eltűnt, és az öregnek órákon át kellett várakoznia, amíg Finn lábnyomok és gumilenyomatok, cigarettacsikk és gyorséttermi hulladék után kutatott a földön – bármi után, ami elkerülhette a rendőrség figyelmét. Megadással viselte Jonas Apple soha véget nem érő, ismétlődő kérdéseit: „Most meg kell kérjelek, hogy még egyszer írd le nekem azt a férfit! Azt mondtad, magas. Olyan magas, mint te? Vagy, mint a bátyád? Száznyolcvan centis, száznyolcvanöt vagy százkilencven?” „Azt mondtad, sötét kabátot viselt. Fekete volt? Vagy lehetett akár sötétkék is? Esetleg sötétzöld?” „Volt bajusza vagy szakálla? Esetleg bajusza és szakálla?” „Azzal most ne foglalkozzunk, milyen volt a járása, Finn! Itt az áll, hogy Roza csendben volt. Mit gondolsz, miért nem kiáltott segítségért? Szerinted ismerhette a fickót? Szerinted lehetséges, hogy el akart menni vele? Biztos vagy benne? Hogy lehetsz ilyen biztos benne?” És eltűrte a bátyja ökölbe szorított kezének súlyát, a hosszú hallgatásait, a ki nem mondott vádakat.

És most, hogy Bone Gap lakói már elfogadták, hogy Roza egyszerűen eltűnt, ugyanolyan rejtélyes módon, ahogy felbukkant, mintha csak valami csillogó ajándék lett volna, amit valójában senki sem érdemelt meg, ezért soha nem részesülhettek abban a kiváltságban, hogy megismerjék a múltját, vagy részesei legyenek a jövőjének, Finn most is Roza csillogó, göndör haja után kutatott a tömegben, szökellő lépteit leste, és mosolyát, amely olyan derűs volt, mintha saját fényétől ragyogna. Ám az emberek nem szökelltek és nem csillogtak, csak mutogattak és sugdolóztak.

– Meee! – szólalt meg ismét a kecske.

– Téged nem akar bekapni egy farkas sem?

Az igazán vicces az volt, hogy Bone Gap lakóinak nem is kellett volna megszeretniük Rozát. Idegen volt, aki a semmiből jött, és nem árulta el, hol járt azelőtt, egy idegen lány, aki kihasználta azokat a „szegény, anyátlan fiúkat”. Sean mindig azt mondta, ne csodálkozzon, ha ítélkeznek, mert ilyen az emberi természet. És amikor megjelentek a múlt évi vásáron, méltatlankodó hümmögés tört fel a tömegből. Aztán megálltak az egyik sátornál, hogy Roza megcsodálhassa a borjakat és a bárányokat. Az öreg Charlie Valentine lehajolt, és a fülébe súgott valamit, mire a lány elmosolyodott. Az öreg megkérdezte tőle, melyik bárány tetszik neki a legjobban. Amikor Roza rámutatott a legszebb példányra, Charlie kijelentette: „Ez a lány ismeri a jószágot.” Aztán amikor Roza tört angolságával megkérdezte tőle, hogy milyen savas errefelé a talaj, és hogy hat ez a kukoricára, Charlie megállapította: „Ez a lány ismeri a földet.” Charlie bólintott, mintha az egész város nevében beszélne, ami tulajdonképpen így is volt. „Parasztlánnyal van dolgunk, emberek. A mi fajtánk sosem téved.”

És ez így is volt. Kivéve egyvalakit.

Finn orrát megcsapta a torta és az almás pite ínycsiklandó illata, ezért elindult a büfé felé. A kecske szorgalmasan követte.

– Mr. O’Sullivan! – szólította meg a büfében ácsorgó nő.

– Helló, Mrs. L.! – Mrs. Lonogan a Bone Gap-i általános iskola igazgatója volt, amióta az emberiség lemászott a fáról. Ősz, göndör és sűrű haja volt, melyet gondosan elkészített kontyba fogott össze, ezért úgy nézett ki, mintha egy poros kosár ülne a fején. Levágott Finn-nek egy kombájn nagyságú brownie-t, mielőtt akár esélye lett volna tiltakozni.

Egy szalvétán a fiú felé nyújtotta a süteményt.

– Hogy van az a nagydarab, izmos bátyja? Még mindig életeket ment?

Finn beleharapott a brownie-ba. Arra gondolt, valaki bizonyára összecserélte a sót a cukorral.

– Mi van? Ó, jól van. És még mindig életeket ment.

– És az édesanyja? Az a fogorvos mostanra talán már megbarátkozott a gondolattal, hogy fiai legyenek. Anyukája mindig értett hozzá, hogy kell a férfiakat az ujja köré csavarni!

Finn ellenállt a késztetésnek, hogy kiköpje a falatot.

– Azt hiszem, ezúttal nem így történt.

– Micsoda szégyen.

– Valóban? – kérdezte Finn.

Mrs. Lonogan felvonta az egyik szemöldökét, ami úgy festett, mintha zsírkrétával rajzolták volna az arcára.

– Mindenesetre sokatmondó. Szóval, vége az iskolának. Akkor eljönnek Miguellel, hogy megjavítsák a kerítésemet?

– Hétfő reggel hétkor ott leszünk.

– Az én Lonnymnak van mindenféle szerszáma. Használhatják a pick-upot is, hogy kijussanak a kerítéshez. Tudja, ő maga is megcsinálná, de a háta már nem a régi – magyarázta Mrs. Lonogan. – Meguntam, hogy Rude-ék tehenei folyton az én földemen bóklásznak. És a szarvasok is. Meg ki tudja, még mi. – Színpadiasan megborzongott, de a haja meg sem moccant.

– Elintézzük – mondta Finn. A több kilométer hosszú kerítés javítására az egész nyaruk rámegy majd, de Lonoganék elég szépen fizettek, és így legalább nem volt folyton Sean útjában. Talán ezt Mrs. Lonogan is tudta. Talán éppen ezért kérte meg őt.

– És van itt még valami. – Mrs. Lonogan elővett a zsebéből egy összehajtogatott papírt, és Finn orra elé tolta a viaszosvászon terítőn. Ez volt rányomtatva:

A csillagok felé nyújtózkodunk,

szívünkben él a remény.

Növekedünk, változunk és sóvárgunk,

lelkünkben tűz ég,

hogy azok lehessünk, kinek a sors szánt,

nem féljük a nagy változást.

Nem adjuk fel, odafent ragyog a csillagfény,

s szívünkben tovább él a remény.

– Ez egy költemény. A reményről. Az interneten találtam – magyarázta Mrs. Lonogan.

– Meee! – állapította meg a kecske.

Mrs. Lonogan a homlokát ráncolva végigmérte az állatot, majd visszafordult Finnhez.

– Hold… vagyis Mr. O’Sullivan! – mondta. – Mi ösztönzi önt?

Vajon ez valami beugratós kérdés?

– Nem pontosan értem, mire gondol…

– Én kislánykoromban díjnyertes macskákat akartam tenyészteni.

Mrs. Lonogannek volt egy Fabian névre keresztelt perzsamacskája, akit előszeretettel bújtatott szoknyába, és tologatott babakocsiban.

– Valóban?

– Igen, így igaz. Egy tejgazdaságban nőttem fel, ahol a macskákat kizárólag az egerek miatt tartották. Apám még a házba sem engedte be őket. Azt mondta, a szőrpamacsok miatt. Ám engem nem lehetett eltántorítani. Minden zsebpénzemet félretettem, és tizennyolc évesen megvettem az első perzsacicámat. Apám azt mondta, ha az ő házában lakom, nem tarthatom meg a macskát. Mit gondol, hogy döntöttem?

Mindez nem valami trükk volt, és nem is valódi kérdés, inkább szónoklat. Finn nem szólt semmit.

– Nekem az a véleményem, hogy az embernek harcolnia kell azért, amiben hisz. Szóval, ön miben hisz? Biztosan hisz valamiben, na de mit akar tenni?

Finn-nek kiszaladt a száján, mielőtt végiggondolhatta volna, mielőtt emlékeztette volna magát arra, hogy jobb, ha fékezi a nyelvét: – Meg akarom találni Rozát. Vissza akarom hozni őt.

Mrs. Lonogannek meg kellett kapaszkodnia az asztalban, mintha Finn bejelentette volna, hogy unikornisokat szándékozik idomítani egy tündércirkusz számára.

– Tudom, hogy nehéz – mondta, és töltött Finn-nek egy pohár limonádét, miközben úgy összpontosított, mintha sósavat méricskélő kémikus lenne. – Nem mindenki az, akinek hisszük. Valójában semmit sem tudtunk Rozáról.

– De igen. Úgy értem, mi tudtunk.

– De a múltjáról nem – makacskodott Mrs. Lonogan. – Nem tudunk semmit, ami segíthet megtalálni őt.

Finn feladta, és a maradék brownie-t odadobta a kecskének.

– Mindenkinek megvan a maga története – állapította meg Mrs. Lonogan révedező, távoli hangon. – Mindenkinek vannak titkai.

Finn otthagyta a büféstandot. Nagyokat kortyolt a limonádéból, amiben szerencsére cukor volt, amikor meglátta azt a mozdulatot, vagyis inkább a mozdulat hiányát. Sajátos nyugalomgóc volt a színkavalkád és nyüzsgés kellős közepén. Finn tekintete elindult felfelé a lábtól, mely olyan erősen állt a földön, mintha legalább három fa törzse lett volna, a kőből metszett felsőtestig, a mozdulatlan, elefántcsontszínű karig, majd a sápadt arcig, amely…

Valaki a vállára csapott. Finn elejtette a poharát, és megfordult.

– Tökös! – szólította meg Miguel Cordero. – Úgy volt, hogy a birkáknál találkozunk.

Finn visszafordult, kereste a nyugalomgócot, de nyoma veszett.

– Láttad ezt?

– Csak azt látom, hogy tiszta limonádé vagy – állapította meg Miguel.

– Nem, arrafelé.

– Mit? Mit kéne látnom?

Hogyan is írhatná le, hogy ne hangozzék úgy, mintha valami dilinyós összevissza hadoválna?

– Volt ott egy fickó. Csak állt. Ismerősnek tűnt. Te nem láttad?

– Elég sok fickó van itt. Túl sok is. Kevesebb pipi jut nekünk.

– Oké – adta fel Finn, és egy maroknyi papír zsebkendővel megpróbálta felitatni a limonádét.

– Pipik, Tökös! Mint az ott. Téged stíröl.