részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Robert Merle: Malevil
Gallimard, 1972, Paris

Fordította Görög Lívia
A fordítást az eredetivel Takács M. József vetette össze

© Héritiers de Robert Merle
Hungarian translation © 2022 Görög Lívia jogörökösei
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Szabó Levente

ISBN 978 963 479 996 2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc
Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Fernand Merle-nek

1

Tanítóképzőbeli irodalomtanárunk nagy rajongója volt Proust teába mártott madeleine-jének. Az ő irányítása alatt tanulmányoztam illő áhítattal a híres passzust. De a ma távlatából meglehetősen irodalminak látom immár azt a süteményt. Tudom, hogy ne tudnám, hogy egy íz, egy dallam olykor váratlan erővel kelti életre régmúlt pillanatok emlékét. De csak másodpercekre. Elillan a káprázat, lehull a függöny, és ismét nyakunkon a zsarnok jelen. Pedig de gyönyörű is lenne, ha lehetne, egy teába mártott süteményben fellelni egész múltunkat!

Azért jutott eszembe Proust madeleine-je, mert a múltkorában előkerült valamelyik fiók mélyéről egy csomag réges-régi, olcsó pipadohány. Őskori lelet, még a nagybátyámé lehetett. Odaadtam Colinnek. Colin majd megbolondult örömében – hosszú ideje nélkülözte már kedvenc mérgét! Megtömi a pipát, rágyújt. Én nézem, beszívom a füstöt, és az első szippantásra felmerül nagybátyám és az azelőtti világ képe. A lélegzetem is elállt belé. De, mint mondtam, csak pillanatokig tartott a varázslat.

Colin rosszul lett. Vagy nagyon is elszokott már a dohányzástól, vagy a dohány volt nagyon régi.

Irigylem Proustot. Ő szilárd talajról kereste a múltját; biztos volt a jelene, kétségbevonhatatlan a jövője. A mi múltunk ellenben kétszeresen is múlt, az eltűnt idő kétszeresen eltűnt; oda a világ is, amelyben eltelt. Törés állt be, megszakadt a századok folyamata. Nem tudjuk, hol tartunk és merre, és hogy van-e egyáltalán jövőnk.

Szorongásunkat természetesen leplezni próbáljuk. Szavak mögé rejtjük. Különféle formulákat eszelünk ki a szakadék körülírására. Kezdetben azt mondtuk, Meyssonnier nyomán, aki mindig némi hivatalos szárazsággal fogalmaz: a B napon. De még ez is túlságosan katonásnak tűnt, ezért egy szemérmesebb körülírásnál kötöttünk ki. A kérdéses kifejezés Menou-tól származik, az ő paraszti óvatosságára vall: az esemény napján. Képzelni sem lehet ártalmatlanabbat!

Szavakkal, kizárólag szavakkal próbáltunk rendet teremteni a káoszban. Még az időbeli folytonosságot is helyreállítottuk. Azt mondjuk: azelőtt – az esemény napján – utána. Így bűvészkedünk a szóval. Minél álszentebb a megnevezés, annál biztonságosabbnak tetszik. Mert az „utána” egyszerre szolgál bizonytalan jelenünk és kétséges jövőnk jelölésére.

Madeleine és pipafüst nélkül is gyakran gondolunk az „azelőtti” világra. Ki-ki a maga zugában. Társalgás közben mintegy kölcsönösen fegyelmezzük egymást; a visszapillantgatás vajmi kevéssé üdvös fennmaradásunk szempontjából. Igyekszünk nem adni rá alkalmat.

Hanem ha magára marad az ember, az más. Alig töltöttem be negyvenedik életévemet, az „esemény napja” óta mégis álmatlanság környékez, mint az aggastyánokat. És éjszakánként emlékezem. Tárgyatlanul használtam az igét. Szándékosan. Tárgya éjjelről éjjelre változik. Vétkes kedvtelésemet azzal mentegetem önmagam előtt, hogy ha nem gondolnék rá többé, az „azelőtti világ” végképp megszűnne létezni, hiszen másutt nem is létezik már, mint az én elmémben.

Egy ideje megtanultam különbséget tenni véletlen emlék és meggyökeresedett emlék között. Megértettem, miben áll a különbség. A meggyökeresedett emlék éntudatom fenntartására szolgál. Erre a bizonyosságra elengedhetetlenül szükségem van „azóta”. Mióta odalett minden támpont. Végeredményben ezzel töltöm álmatlan éjszakáimat. Kétszeresen múlttá lett múltamban, ebben a sivatagban jelzőkarókat tűzök a futóhomokba, hogy végképp el ne vesszek. S ha azt mondom, „el ne vesszek”, úgy is értem: „el ne veszítsem éntudatomat”.

Egyik ilyen jelzőkaróm az 1948-as év. Tizenkét esztendős vagyok. Nemrég tettem le iskolai záróvizsgáimat, és – hallatlan diadal! – első lettem a járásban. Dél van, ebédidő. Ülünk Öregtanya konyhájában az asztal körül, és én arról próbálom meggyőzni szüleimet, hogy szántsuk fel parlagföldjeinket. Igazán észszerű javaslat! Birtokunk összterülete negyvenöt hektár, de – mint általában a környékbeli birtokokon – ebből mindössze tíz hektár a rét és a szántó. A többi erdő. Mióta nem gyűjtünk gesztenyét és lombtakarmányt, semmi haszna.

Szüleim oda se figyelnek. Mintha a süket földnek beszélnék. Színre is olyanok, csakugyan, mint két göröngy: szemük, hajuk, bőrük földbarna. Az enyém is, azzal a különbséggel, hogy én nagybátyám kék szemét örököltem.

Az idő távolából, felnőtt szemmel figyelem a régmúlt jelenetet. Úgy hiszem, jobban értem, mint akkor, és meglehetősen visszatetszőnek látom.

Itt van példának okáért anyám. Örökösen sopánkodik, prédikál és vádaskodik, mint a kicsinyes emberek általában. Vád és panasz jó ürügy rá, hogy minden változástól elzárkózzék. Mert minek mozdítaná az ember a kisujját is, ha minden rossz? Javaslatomat sértésnek tekinti.

– És honnan vennénk rá a pénzt? – vihog gúnyosan. – Talán te kifizeted a mellényzsebedből a buldózerek bérét?

Bosszant a megvető hang. De nemcsak az. Tudom, hogy tekintélyes összeget tartogatnak a takarékban, és a pénz hónapról hónapra egyre kevesebbet ér. Nagybátyámtól tudom, hogy a pénzünk értéke folyamatosan csökken. És el is magyarázom nekik, óvakodva nagybátyám említésétől. Felesleges óvatoskodás!

Apám meghallgat, de nem szól rá semmit. Érveimet anyám újabb sértésként fogadja. Lepattannak gyér haj födte, kemény koponyájáról. Válaszra sem méltat. Apámhoz fordul, átbeszél a fejem fölött.

– Szakasztott olyan ez a kölyök, mint Samuel bátyád. Fenn hordja az orrát. Mindenkit kioktat. Mióta levizsgázott, majd szétdurran a feje a bölcsességtől.

Két húgom, Paulette és Pélagie felvihog. Az asztal alatt jól bokán rúgom Pélagie-t – ő ül közelebb –, aki erre felvisít.

– És a tetejébe még kegyetlen is – zárja anyám jellemzésemet.

Aztán amíg a két tányér húslevest be nem kanalaztuk, amit anyám felöntött vörösborral, egyébről se folyt a szó. Mert anyám született számvevő. És ahányszor hibán ér, elsorolja bűneim részletes lajstromát. Hogy annak idején megbűnhődtem értük, az nem számít. Ő nem felejt és nem bocsát meg, vétkeim súlya nem csökken az idő múlásával.

Ráadásul azon az ő elviselhetetlen, siránkozó hangján kántálja el az egész litániát. Kívül pempő, belül méreg. Pélagie bőg, Paulette, akihez egy ujjal sem értem hozzá, pityereg. Drámai fordulat: Pélagie felhúzza a szoknyáját, és megmutatja a sípcsontját. Vörös. Anyám kántálása kiabálásba csap.

– …Mire vársz, Simon? Mért nem vágod pofon a fiadat?

Mert én természetesen az apám fia vagyok, nem az övé. Apám hallgat. Ez az ő szerepe minálunk. Anyámra érvekkel nem lehet hatni, fütyül a logikára, és amit apám mond, egyik fülén be, másikon ki. Örökös némaságra, kis híján rabszolgaságra kárhoztatta apámat pusztán szóáradata hatalmánál fogva.

– Nem hallod, Simon?

Lecsapom a villát, kést, félig felemelkedem ültő helyemből, hogy elugorjak az apai pofon elől. Apám nem mozdul. Ehhez is bátorság kell, gondolom, mert ma este a hitvesi ágyban lesz mit hallgatnia: anyám könyörtelenül fejére olvassa az összes bűnét.

De gyáva bátorság az övé. Láttam én hasonló helyzetben a nagybátyámat! Csodálatos látvány volt. Felpattant, mennydörgött, leteremtette a feleségét, aki roppantul hasonlított anyámra, minthogy a két fivér két nővért vett el. Miért ilyen mindenki anyám családjában, gondolom borúsan: száraz, konok, zsémbes, szőrösszívű?

Nagynéném nem sokáig húzta. Negyvenéves korában belehalt heveny életundorába. Nagybátyám bőségesen kárpótolta magát a mulasztottakért, azóta is lányok után futkos. Nem kárhoztatom érte, magam sem cselekedtem másképpen férfikoromban.

Megnyugszom. Nem fenyeget támadás sem apám, sem anyám részéről. Anyám örömest lekenne egy pofont, de nemrég kitaláltam egy elhárító könyökmozdulatot, amely látszatra a legkevésbé sem vét a kötelező tisztelet ellen, mégis telibe találja az anyai alkart. És ez nem pusztán védekező mozdulat! Erőt adok a lökésbe.

– Nem kapsz gyümölcstortát – mondja anyám némi töprengés után. – Tanuld meg, hogy nem szabad szegény kishúgaidat bántani!

Apám rosszallóan csettint. Szólni nem fog. Bosszúsan hallgatok. És kihasználva azt a pillanatot, amikor apám bánatosan a tányérjára mered, anyám pedig feláll és elfordul, hogy levegye a tűzről a tegnap este óta ott fortyogó ételt, iszonyú pofát vágok Pélagie-ra. Aki abban a minutában bömbölni kezd, és nyafogva elpanaszolja anyámnak, hogy „ránéztem”.

– Hát aztán! – mondom én, ártatlan szemeket meresztve (ártatlan, s mi több, kék szemeket!). – Már rád nézni sem szabad?

Csend. Úgy teszek, mintha csak foghegyről kóstolgatnám anyám remek lecsóját. Elszántan visszautasítom a kötelességszerűen felkínált repetát is. És mialatt a többiek lelkesen táplálkoznak, én kitartóan bámulom a tálaló fölött függő légyszaros metszetet, A tékozló fiú hazatérését.

Az idősebb fiú a kép egyik sarkában álldogál, lógó orral. Igaza is van, gondolom. Mennyit izzadt-dolgozott az apjáért, s lám, amikor egy nyomorú bárányt kért, hogy cimboráit jóltartsa, megtagadták tőle. Bezzeg csirkefogó öccse kedvéért, aki nagy kegyesen hazatér, miután az utolsó fillérig elmulatta a pénzét mindenféle cafkákkal, levágják a hízott borjút.

Összeharapom az ajkam. Azt gondolom: pontosan így vagyunk mi is, én meg a húgaim. Két nyámnyila, ostoba kisliba. Anyám mégis mindig őket totojgatja, szagosítja, fésülgeti, szép csigákat süt a hajukba. Hangtalanul röhögök. Múlt vasárnap nesztelenül mögéjük lopóztam, és pókhálót terítettem a gyönyörű fürtjeikre.

Jó, hogy eszembe ötlött ez a szívderítő emlék, különben végképp elkeserednék, mert pillantásom most lejjebb siklik, s A tékozló fiúról a baracktortára téved. Aranybarnán, illatosan kereklik a tálalón. Anyám felkel, hogy szertartásosan az asztalra helyezze – épp az orrom elé.

Azonnal felpattanok, zsebre vágom a kezem, és indulok az ajtó felé.

– Hát nem kérsz süteményt? – kérdi apám a kevés beszédű emberek kicsit rekedt hangján.

Későn jött engedély! Nem is vagyok hálás érte. Hátrafordulok, és csak úgy, a vállamon át visszaszólok:

– Jóllaktam.

– Hallod-e, hogy beszélsz apáddal! – csattan fel anyám.

Nem várom be a folytatást. A végeérhetetlen szóáradatot. Ez a perszóna apám szájában is megkeseríti a süteményt, amelytől engem megfosztott.

Kilépek a házból, kiviharzok az udvarról. Ökölbe szorul zsebemben a kezem. Malejacban azt mondják: apám jó, mint egy falat kenyér. Olyan, csakugyan. Csupa bél, semmi héj.

Elkeseredetten fortyogok magamban. Ezzel a tyúkeszű nőszeméllyel (ezt gondolom, szó szerint) nem lehet szót érteni. Letorkol, kinevettet ostoba húgaimmal, és a tetejébe még meg is büntet. A tortaügy határozottan megfekszi a gyomromat. Nem a torta, hanem a megaláztatás miatt. Ökölbe szorult kézzel, peckesen sétálok fel-alá, kihúzva máris széles vállamat. Példátlan eljárás: eltiltani a süteménytől a járás első tanulóját!

Ez az a bizonyos utolsó csepp. Ki is csordulok tőle. Fojtogat a düh. Ma, harminc év távolából is tisztán látom dühöngő önmagamat. Innen nézve úgy tetszik: nem váltam be Oidipusznak, Iokasztém erényeit soha, álmomban sem veszélyeztettem. Kialakítottam a saját külön kis komplexusomat, de az nem anyámra, hanem Adélaïde-re, a szatócsnéra irányult. Adélaïde örökösen kacarászó, életvidám teremtés, aki, amellett hogy bőkezűen osztogatja nekünk a cukorkát, takaros, gömbölyded szőkeség, olyan keblekkel, hogy álmodni sem lehet különbet. Egyébként van megfelelő „imágóm” is – be csúf ez a pszichoanalitikus zsargon! Nem apám, hanem a nagybátyám. Aki, mellesleg, intim viszonyban van Adélaïde-del – bár ezt akkor még nem sejtem. Egyszóval mégiscsak van egy szabályos családom, a megtagadott vér szerinti mellett, ha nem is tudok róla.

És van még egy pótcsaládom. Ez a legkedvesebb szívemnek, mert magam teremtettem. A Kör. Héttagú, szigorúan titkos társaság. Én szerveztem, a malejaci iskolában (Malejac: 401 lélek, XII. századi templom), én vagyok szülőapja és gondviselője. Itt maradéktalanul kiélhetem kezdeményezőkészségemet, aminek jó atyám annyira híján van; vasakaratú, erélyes családfő vagyok az engedékenység álarca mögött.

Most végleg eltökélem, hogy e család ölén keresek menedéket, miután vér szerinti családom megalázott. Megvárom, míg apám felmegy a szobájába szundítani egyet, anyám nekiáll mosogatni, két fürtös lánykájával a szoknyája ráncaiban. Felügetek padlásszobámba, bepakolom a hátizsákot (ez is nagybátyám ajándéka), leszíjazom, és kidobom az ablak alatti fahalomra. Mielőtt eltűnnék, levelet firkantok, annak rendje-módja szerint meg is címzem, és odateszem az asztal közepére:

„Simon Comte gazdálkodónak

Malejac

Öregtanya

Drága apám. Elmegyek. Ebben a házban méltatlanul bánnak velem. Csókollak

Emmanuel”

S mialatt szegény apám gyanútlanul alszik a bezárt zsaluk mögött, nem sejtve, hogy tanyáját nincs többé kire hagynia, én hátamra kanyarítom a hátizsákot, és elkarikázok Malevilba.

Malevil a XIII. századból való, félig romba dőlt nagy várkastély. Egy meredek sziklafal oldalába épült, onnan néz alá a kis Rhunes völgyére. Tulajdonosa sorsára hagyta, és miután a torony egyik talprésének záróköve levált, és agyonütött egy turistát, lezárták a várat. A Műemlékvédelem kitett két figyelmeztető táblát, a malejaci polgármester pedig négy sor szögesdróttal torlaszolta el a várhoz vezető egyetlen út bejáratát. A szögesdrót kerítésen belül újabb akadály állja el a belépő útját; ez már nem a polgármester érdeme: egy ötven méter széles, áthatolhatatlan tüskebozót sövény, ami évről évre terjeszkedik a sziklafal és a szakadék között. Ez a szakadék választja el a szédítő magasra felkapaszkodott várkastélyt attól a dombtól, amelyre nagybátyám udvarháza, Hétbükk épült.

Malevilba tartok. Lángeszű irányításom alatt a Kör rendre megszegte a várat övező összes tabut. Láthatatlan kaput nyitottunk a szögesdrót kerítésen, alagutat vájtunk az elburjánzott tüskebozótba, s ezt a fortélyosan kanyargó alagutat, amelyet az útról nem látni, gondosan karbantartjuk. A lakótorony első emeletén az elkorhadt padozat pótlására gerendától gerendáig pallót ácsoltunk a nagybátyám fészeréből előkerült ócska deszkákból. Ily módon hozzáférhetővé tettük a hatalmas terem végében meghúzódó kisebb helyiséget. Meyssonnier, aki máris ügyesen eldolgozgat apja műhelyében, csinált rá ablakot és lakattal zárható ajtót.

A torony nem ázik be. Bolthajtásos mennyezetének nem árthatott az idő. És búvóhelyünkön van egy jó kis kandalló, zsákkal letakart dikó, egy asztal és néhány támlátlan szék.

Titkunk mindmáig titok maradt. Egy éve rendezte be a Kör helyiségét, de a felnőttek azóta sem tudnak róla. Úgy gondoltam, itt húzom meg magam az iskolaév kezdetéig. Útközben leadtam a drótot Colinnek, ő továbbítja Meyssonnier-nak, Meyssonnier Peyssou-nak, és ő a többieknek. Hoztam magammal kétszersültet is, amennyi kell.

Zárkámban töltöm az egész délutánt, az éjjelt és a másnapi napot. Korántsem olyan jó mulatság, mint hittem. Nyár van, július, pajtásaim kint dolgoznak a határban, csak este látogathatnak meg. Én az orromat sem merem kidugni Malevilból. Az öregtanyaiak bizonyára rám uszították azóta a csendőrséget.

Hét órakor kopognak a Kör ajtaján. Peyssou-t várom, neki kell ma élelmet hoznia. Az ajtót jó előre kinyitottam. A kemény dikón heverészek, kezemben egy véres kalandregény, onnan ordítok ki: „Bújj be, seggfej.”

De nini: Samuel bácsi jelenik meg az ajtóban. Protestáns, innen a bibliai Samuel név. Megáll teljes életnagyságában a küszöbön. Kockás inget, ócska lovastiszti bugyogót visel (a lovasságnál szolgált). Mozdulatlanul áll az alacsony ajtó keretében, kihajtott ingéből kidagad izmos nyaka, homloka a szemöldökfát veri. Áll és néz engem. A szeme nevet, a homloka ráncba szalad.

Elidőzök ennél a képnél. Mert én vagyok az a kisfiú a dikón, de én vagyok a nagybácsi is ott, a küszöbön. Samuel bácsi ez eset idején egy év híján annyi idős volt, mint én ma, és mindenki azt mondja: a megszólalásig hasonlítok rá. Ezért rémlik úgy, hogy az alábbi jelenetben, amelynek során roppant kevés szó esett, a kisfiút, aki voltam, önmagammal látom beszélgetni: a férfival, akivé lettem.

Ha leírom Samuel bácsit, az annyi, mintha megfesteném saját arcképemet. Az átlagosnál magasabb termetű, izmos, vállas, csípőben karcsú férfi, arca szegletes, bőre napbarnított, szemöldöke szénfekete, szeme kék. Malejac lakosai reggeltől estig csobogó, megnyugtató szóáradattal bástyázzák körül magukat. Bácsikám csak akkor nyitja szóra a száját, ha van mit mondania. Tömören, lényegretörően fogalmaz, takarékosan megválogatja minden egyes szavát. Úgy is mozog, ahogy beszél: takarékosan.

Ezt szeretem benne a legjobban: a szilárdságát. Mert minálunk odahaza mindenki puha. Apám, anyám, két húgom. Gondolataik ködösek, beszédük nyúlós, zavaros.

Csodálom nagybátyám vállalkozó kedvét is. Az utolsó négyzetméterig feltörte, bevetette földjét. A Rhunes egyik ága átszeli a birtokát; ő kisebb patakocskákra osztotta a folyóvizet, és pisztrángot tenyészt bennük. Felállított vagy húsz kaptárt. Még egy Geiger-számlálót is szerzett kéz alatt, hogy a domb egyik lejtőjén csupaszló vulkáni kőzetben uránium után kutasson. És amikor elterjedtek a „ranchok” és a lovaglóiskolák, eladta teheneit, és az árukon lovakat vett.

– Tudtam, hogy itt lellek – mondja Samuel bácsi.

Csodálkozásomban elakad a szavam. De mi ketten így is értjük egymást. A bácsi megfelel néma kérdésemre:

– A deszkák! – mondja. – A deszkák, amiket múlt nyáron elemeltél a fészerből. Nem bírtad vállon vinni őket, vonszoltad. Nyomon követtelek.

Egy éve tudja! És senkinek nem árulta el, még nekem sem.

– Utánanéztem – mondja nagybátyám. – A torony talprései erősek, nem kell újabb omlástól tartani.

Elönt a hála. Samuel bácsi vigyázott rám a távolból, de nem szólt, nem zaklatott. Ránézek, ő kerüli a tekintetemet, nem akar elérzékenyülni. Felkap egy széket, alul-felül jól megnézi, elbírja-e, majd ráül szétvetett lábbal, mintha lovagolna. És hajrá, belevág a közepébe.

– Ide figyelj, Emmanuel. Nem értesítették a csendőrséget. Senkinek sem szóltak.

Futó mosoly.

– Ismered anyádat: „Jaj, mit szólnának!” Nos, én a következőket javaslom. Költözz hozzám nyárra. Ősszel úgyis La Roque-ba mégy, internátusba.

Elhallgat, vár.

– Hát szombat–vasárnap? – kérdezem.

Bácsikám szeme felragyog. Most pontosan úgy beszéltem, ahogy ő szokott: félszavakban. Ha gondolatban máris a jövő iskolaévnél tartok, elfogadtam az ajánlatát, nála töltöm a szünidőt.

– Jöhetsz hozzám, ha akarsz – vágja rá gyorsan, széles gesztussal.

S rövid szünet után hozzáteszi:

– Időről időre átmégy majd ebédelni Öregtanyára.

Ennyi elég is lesz szerelmetes anyámnak. Megóvjuk a látszatot. Jó megoldás, látom már, mindenki nyer vele.

– Nos – nagybátyám fürgén feláll. – Ha így megfelel, csomagolsz, és jössz utánam a Rhunes-höz. Szénát hordok be a jószágnak.

Mire a hátizsákért nyúlnék, bácsikám már el is tűnt.

Áthaladok a tüskebozót alagúton, kilépek a láthatatlan szögesdrót kapun, és kétkerekűmre pattanva száguldok lefelé a kiszáradt folyómederben, amely Malevil meredek sziklafalát bácsikám kerek dombjától elválasztja. Örülök, hogy kiszabadultam a barlangból. A várat árnyékba borítják a romba dőlt falakon megtelepedett fák, fellélegzem, amikor kijutok a Rhunes napsütötte völgyébe.

Ez a délután utolsó napfényes órája, hat és hét között. És a legszebb. Tudom, mióta nagybátyám felhívta rá a figyelmemet. A levegő ilyenkor lágyabb, a rét zöldebb, az árnyékok hosszabbak, a fény aranylóbb. Gurulok Samuel bácsi vörös traktorja felé. Mögötte az utánfutó, megrakva nagy halom szénával. Távolabb, a Rhunes mentén, a kettős jegenyesor ezüstszürke levelei bókolnak a szélben. Szeretem a suhogásukat; olyan, mintha sűrű eső hullna.

Samuel bácsi szó nélkül felkapja a biciklimet, és a szénahalom tetejére kötözi. Ő felül a traktor bakjára, én felkuporodom a sárhányóra. Szó nem esik köztünk, még csak pillantást se váltunk. De látom, hogy bácsikám keze kicsit remeg, és megsejtem, mennyire örül, hogy ő, akit kórósovány nagynéném nem ajándékozott meg gyerekkel, fiút vihet haza a tanyájára, Hétbükkre.

Menou az ajtóban vár bennünket. Csontsovány karját keresztbe fonja nem létező keblén. Apró halálfejét mosoly vonja ráncba. Hajlandóságát irántam megsokszorozza anyám iránti ellenszenve. Hasonló ellenszenvet táplált nagynéném iránt is. A világért se gondoljon senki rosszat: Menou nem hál a nagybátyámmal. Nem is szolgálója. Van saját birtoka. Nagybátyám lekaszálja Menou rétjét, Menou vezeti a nagybátyám háztartását, és a bácsi cserébe eltartja őt.

Menou sovány, de az ő soványsága szívderítő. Ő nem sopánkodik, hanem lendületesen zsémbel. Örök fekete ruhájával együtt sem nyom többet negyven kilónál. De fekete szeme elevenen csillog árkos gödrében. Menou szeret élni. Kora fiatalságától eltekintve maga a megtestesült erény, minden létező erények tükre. A takarékosságot is beleértve. Addig-addig takarékoskodott a húsával, mondja a nagybátyám, míg úgy elfogyott a feneke, hogy nincs mire ülnie…

Félelmetesen bírja a munkát. A két karja, mint két gyufaszál, de ha nekiáll szőlőt kapálni, nézni se győzöd! Mialatt egy szem fiacskája, Momo, aki immár tizennyolcadik évét tapossa, naphosszat egy játék vonatot húzgál maga után spárgán, és tütül.

Menou szakadatlanul zsémbel nagybátyámmal, üdülés- és szórakozásképpen. De isteníti. És én is része vagyok az istenségnek. Megérkezésem tiszteletére olyan vacsorát sikerített, hogy ugyancsak megtelt a bendőnk. És a vacsora koronája – gunyoros célzásképpen – egy hatalmas gyümölcstorta.

Ha filmes lennék, nagytotálban mutatnám be a tortát. Majd áttűnéssel új jelenetsor következne: 1947, az előző év nyara. A második jelzőkaró.

Tizenegy éves vagyok, fülig szerelmes Adélaïde-ba. Beköltöztetem Malevilba a Kört. És gyökeresen megváltozik vallásszemléletem.

Említettem már, milyen szerep jutott a malejaci szatócsnénak eszmélkedésemben. Adélaïde harmincéves asszony. Érett teste elkápráztat. Megjegyzendő: számos ellenkező tapasztalat ellenére mindmáig a szívjóság képzetét társítom a telt idomokhoz, amit Adélaïde-nek köszönhetek, és a szívtelenségét a soványsághoz – nyilván sejtik, hogy ki miatt. Kár, hogy nem ez a témám. Szívesen ecsetelném, miféle lázakra gerjesztettek bizonyos domborulatok. Plébánosunkat, Lebas tisztelendő urat ekkortájt kezdi emészteni az az aggodalom, használjuk-e vajon férfiúi ékességünket, és ha igen, mire. A katekizmuson gyakran emlegeti a „hús” vétkét, de mert én csupa ín és izom vagyok, fel sem merül bennem, hogy az a bizonyos „hús” én lehetek, a kifejezést egyértelműen Adélaïde-re vonatkoztatom, és a bűnt gyönyörűségesnek képzelem.

Cseppet sem bánt, hogy szívem bálványa vaskossága ellenére könnyűvérű asszony hírében áll. Ellenkezőleg: e körülménytől sok jót remélek a jövőben. Bár nyomasztóan távolinak tűnik még az az idő, amikor a kiskakasból nagykakas lesz.

Szerencsére rengeteg a dolgom, legalábbis nyáron. Dúl a vallásháború. Emmanuel Comte, a vitéz Kálvin-hitű kapitány bezárkózott hitsorsosaival Malevilba, és elkeseredetten védi a várat a Katolikus Liga sötét lelkű vezére, Meyssonnier ellenében. Méltán mondom sötét lelkűnek Meyssonnier-t, hiszen azért jött, hogy feldúlja a várunkat, és mind egy szálig kardélre hányja az eretnekeket. A nőket rőzsekötegek jelképezik, a gyerekeket kisebb rőzsekötegek.

A harc kimenetele kétes, a hadiszerencse forgandó. Akit egy hajítódárda, nyíl, kő vagy közelharcban egy kard hegye eltalál, az felkiált: „Végem!”, és a földre rogy. Csata végeztével szabad a sebesülteket és a nőket lemészárolni, de tilos rávetni magunkat egy terebélyes rőzsekötegre, hogy megbecstelenítsük, mint azt legutóbb a nagy Peyssou tette. Erkölcseink tiszták és kemények, mint őseinké. Legalábbis a nyilvánosság előtt. A disznólkodás magánügy.

Egy délután szerencsésen Meyssonnier szíve közepébe repítem a nyilamat a bástyafokról. Elesik. Kidugom a fejem a résen, és ökölrázva, mennydörgő hangon elkiáltom magam: „Halál rád, gaz katolikus!”

E félelmes kiáltás kővé dermeszti az ostromlókat. Ijedtükben arról is megfeledkeznek, hogy fedezéket keressenek. Nyilaink telibe találnak.

Ekkor lassú, nyugodt léptekkel előjövök a bástya mögül. Hadnagyaimnak, Colinnek és Giraud-nak meghagyom: végezzenek Dumont-nal és Condat-val, jómagam pedig átmetszem Meyssonier torkát.

A nagy Peyssou-nak mindenekelőtt ama testrészét vágom le, amelyre a legbüszkébb, majd mellébe mélyesztem kardomat, s miközben többször megforgatom a pengét sebében, „metsző hangon” kérdezem: élvezi-e? A nagy Peyssou-t mindig a végére hagyom. Gyönyörűségesen tud hörögni.

A csata véget ér. Körülüljük toronybéli kuckónk asztalát, hogy elszívjunk egy utolsó cigarettát, és a bagószagot eltüntetendő utána még elszopogassunk egy rágógumit.

Rögtön látom, hogy Meyssonnier-t bántja valami. Ha másról nem, hát arról, ahogy az állkapcsát mozgatja. Sűrű, kurta haja égnek mered, szűk homloka alatt megállás nélkül hunyorognak közel fekvő szemei.

– Mi a baj, Meyssonnier? – kérdem nyájasan. – Megsértődtél?

Meyssonnier szemhéja még szaporábban verdes. Lázasan töpreng: megbíráljon-e? Általában visszájára sül el a dolog, ha megpróbálja. De a kötelességtudat nem hagyja nyugodni, pörölyként dobol szűk koponyája falán.

– Gaz katolikusnak neveztél! Ezt nem lett volna szabad – böki ki végül ingerülten.

Dumont és Condat helyeslően morog. Colin és Giraud betyárbecsületből hallgat, de nem kerüli el a figyelmemet, hogyan hallgatnak. Egyedül Peyssou őrzi meg a lelki nyugalmát. Kerek holdvilágképén széles vigyor.

– Micsoda beszéd! – vágom rá hetykén. – Hát játszottunk, nem? A játékban protestáns voltam. Nem beszélhettem szépen azzal a katolikussal, aki azért jött, hogy legyilkoljon.

– Ilyet akkor sem mondhatsz! – tiltakozik elszántan Meyssonnier. – A játéknak is van határa. Példának okáért úgy teszel, mintha levágnád Peyssou micsodáját, de nem vágod le igazán!

Peyssou szája fülig szalad.

– És arról különben sem volt szó, hogy sértegetjük egymást – teszi hozzá Meyssonnier lesütött szemmel.

– És főleg nem sértegetjük a másik vallását! – teszi hozzá Dumont.

Dumont-ra pislantok. Ismerem, igazi nebáncsvirág.

– Téged nem sértettelek meg – mondom, hogy eltántorítsam Meyssonnier-tól. – Csak Meyssonnier-hoz beszéltem.

– Egyre megy. Én is katolikus vagyok – feleli Dumont.

Meghátrálok:

– De hisz én is katolikus vagyok!

– Annál rosszabb – vág a szavamba Meyssonnier. – Saját vallásodat gyaláztad.

A nagy Peyssou elérkezettnek látja az időt a beavatkozásra. Kijelenti, hogy felesleges annyit dumálni, katolikus vagy protestáns, egykutya.

Erre mind nekiesnek. Ugyan már, mihez ért Peyssou? A súlyemeléshez és a disznólkodáshoz. Hát ehhez tartsa magát, és ne üsse bele az orrát vallási kérdésekbe!

– Még a tízparancsolatot sem tudod – jelenti ki megvetően Meyssonnier.

– Igenis tudom – felesel Peyssou.

Feláll, mintha katekizmuson lennénk, és nagy lendülettel elszavalja az első négy parancsolatot. Az ötödiknél elakad. Lehurrogják. Megszégyenülten leül.

Mialatt a társaság Peyssou-val foglalkozott, volt időm meggondolni, mit tegyek.

– Rendben van – mondom jámbor képpel. – Tegyük fel: hibáztam. Ha én hibázok, azonmód beismerem, nem úgy, mint mások. Hibáztam, punktum. Rendben?

– Nem elég azt mondani, hogy hibáztam – morogja Meyssonnier, az engesztelhetetlen.

– Hanem mit? – háborgok. – Csak nem képzeled, hogy térden állva kérek tőled bocsánatot, amiért gazfickónak neveztelek?

– Felőlem nevezhetsz, aminek akarsz – makacskodik Meyssonnier. – Legfeljebb én is annak nevezlek. De te azt mondtad: gaz katolikus.

– Persze – bólintok. – Nem is téged sértettelek meg, hanem a vallást.

– Csakugyan! – helyesel Dumont.

Ránézek. Meyssonnier elvesztette legerősebb szövetségesét.

– Elég legyen, unjuk – fordul a kis Colin is Meyssonnier ellen. – Comte elismerte, hogy hibázott. Mit akarsz még?

Meyssonnier válaszolni készül, de Peyssou megelőzi. Örül, hogy elégtételt vehet az iméntiekért.

– Üres duma az egész! – harsogja, és megvetően legyint.

– Ide hallgass, Meyssonnier – mondom én, megértést mímelve. – Én gazfickónak neveztelek, te gazfickónak neveztél, kvittek vagyunk.

Meyssonnier elpirul felháborodásában.

– Nem neveztelek gazfickónak – mondja.

Némán körülpillantok a bandán, és mélabúsan megcsóválom a fejem.

– Igenis azt mondtad, „legfeljebb én is annak nevezlek” – mondja Giraud.

– De az más – védekezik Meyssonnier, aki érzi, ha nem is tudja jól elmagyarázni, mekkora különbség van ténylegesen elhangzott és kilátásba helyezett sértés között.

– Ne csűrd-csavard, Meyssonnier – rebegem halkan, bánatosan.

– Igenis, gyaláztad a vallásunkat – tesz egy utolsó, kétségbeesett kísérletet Meyssonnier. – Ne is tagadd!

– Még hogy én tagadom? – tárom szét a két kezemet. – De hisz az imént ismertem el. Vagy nem?

– De igen! – kiáltja kórusban a Kör.

– Nos, miután csakugyan gyaláztam a vallásunkat, megyek bocsánatot kérni attól, akit illet – mondom eltökélten. („Akit illet”, a bácsikám szavajárása.)

A Kör megriad.

– Csak nem akarod a plébánost belekeverni a dologba? – kiáltja Dumont.

Véleményünk szerint Lebas abbé ferde észjárású egyén. Minden gyónáskor porig aláz minket azzal, hogy bűneinket egy kivételével semmibe veszi.

Így zajlik le a párbeszéd: – Atyám, megvallom: a gőg bűnébe estem. – Jó, jó. Hát még? – Atyám, megvallom: rosszat mondtam felebarátomról. – Jó, jó. Hát még? – Atyám, megvallom: hazudtam tanítómnak. – Jó, jó. Hát még? – Atyám, megvallom: kiloptam tíz frankot anyám erszényéből. – Jó, jó. Hát még? – Atyám, megvallom, ocsmány dolgokat műveltem. – Ahá! – mondja Lebas tisztelendő úr. – Helyben vagyunk!

És kezdődik az inkvizíció: – Lánnyal? Fiúval? Állattal? Egyedül? Meztelenül vagy ruhában? Fekve vagy állva? Az ágyban? Tükör előtt? Hányszor? És mire gondolsz, míg ocsmánykodol? (Mire? Hát arra, amit csinálok – feleli Peyssou.) Kire gondoltál? Egy lányra? Egy fiú pajtásodra? Felnőtt nőszemélyre? Nőrokonra?

Amikor a Kört megalakítottuk, első dolgunk volt, hogy megfogadtuk: a plébánosnak egy szót sem szólunk dolgainkról, mert előre tudtuk, hiába is bizonygatnánk mind az ellenkezőjét, Lebas abbé soha el nem hinné, hogy az összeesküvő társaság ártatlan szórakozással tölti idejét a felnőttek előtt titkolt rejtekhelyen. Pedig abban az értelemben, ahogy Lebas atya ezt a szót használja, a Kör igenis ártatlan volt.

Megvonom a vállam.

– Dehogy szólok a tiszinek! Mi jut eszedbe? Hogy végigcsinálja az egész procedúrát? Azt mondtam: megyek bocsánatot kérni attól, akit illet. És oda is megyek.

Felállok. Fontoskodó képpel, kurtán odavetem:

– Jössz, Colin?

Colin büszke, hogy ő a kiválasztott:

– Megyek – vágja rá készségesen.

Igyekszik fensőbbséges arcot vágni. Méltóságteljesen kivonulunk, én elöl, ő a nyomomban. A Kör döbbenten bámul utánunk.

Kerékpárunkat a várfalon kívül a bozótba rejtettük.

– Irány Malejac – adom ki a szűkszavú utasítást.

Némán nyomjuk a pedált. Akkor sem beszélünk, amikor már a síkföldön haladunk. Szeretem a kis Colint. Elsős korában pártfogásomba vettem. Rá is szorult a sok izmos parasztfiú között, akik már tizenkét esztendős korukban traktort vezetnek. Colin könnyű és karcsú, mint egy szitakötő, mogyoróbarna szeme elevenen, ravaszul csillog, a szemöldöke háztetőcske, a szája széle fülig kunkorodik.

Azt reméltem, üres lesz a templom, de mihelyt beülünk az első áldozók padjába, görnyedten előcsoszog a sekrestyéből Lebas abbé. Mélységes bosszúsággal látom előbukkanni egy oszlop mögül a templomi félhomályban hosszú, lógó orrát, hegyes állát.

Szokatlan idő ez templomjárásra. Amint az abbé megpillant bennünket, lecsap ránk, mint ölyv a mezei pocokra. Jól a szemünk közé néz.

– Mit kerestek itt kettesben? – szegzi mellünknek a kérdést.

– Egy imát akartam elmondani – felelem illemtudó pózban, két kezemet a nadrágvarrásra illesztve, legkékebb pillantásommal viszonzom az övét.

– Ahogy tisztelendő atyánk tanácsolta – teszem hozzá ájtatos képpel.

– Hát te? – fordul rajtaütésszerűen Colinhez az abbé.

– Én is – feleli Colin, de a válasz hitelét jócskán lerontja csúfondáros mosolya, pajkos pillantása.

Az abbé gyanútól elfeketült szemmel vizsgál bennünket.

– Nem gyónni jöttetek? – kérdi, hozzám intézve a szót.

– Nem, tisztelendő úr – felelem határozottan. – Szombaton meggyóntam – teszem hozzá a biztonság kedvéért.

Az abbé ingerülten felkapja a fejét, jelentőségteljesen végigmér:

– Mered állítani, hogy szombat óta nem vétkeztél?

Zavartan hallgatok. Lebas abbé sajnos tud Adélaïde iránti vérfertőző szerelmemről. Vérfertőző, gondolom, mióta az abbé azt mondta: „Nem szégyelled magad? Az a nő az anyád lehetne!” És nem tudom miért, még hozzátette: „És kétszer annyit nyom, mint te!” Mert a szerelmet végeredményben nem szokás kilóra mérni. Különösen ha csupán „bűnös gondolatokról” van szó.

– Hát vétkeztem – mondom végre –, de csak kicsit.

– Kicsit! – csapja össze felháborodottan a kezét Lebas abbé. – Halljam, mit!

– Hazudtam apámnak – vágom rá vaktában.

– Jó, jó – mondja az abbé. – Hát aztán?

Rábámulok. Csak nem fog így hevenyében, akaratom ellenére, a templom kellős közepén meggyóntatni, ráadásul Colin füle hallatára!

– Más nem volt – mondom eltökélten.

Lebas abbé átható pillantást vet rám, de az visszapattan szemem ártatlan kék tükréről, és erejét vesztve lecsorog hosszú orra két felén.

– Hát te? – fordul Colinhez.

– Én is! – mondja Colin.

– Te is! – nevet gúnyosan az abbé. – Te is hazudtál az apádnak. És szerinted ez kis vétek?

– Nem, plébános úr – feleli Colin. – Én az édesanyámnak hazudtam – és a szája felkunkorodik a halántéka irányába.

Egy pillanatig attól tartok, hogy Lebas abbé kirobban, és kikerget minket a templomból. De sikerül megfékeznie indulatát.

– Tehát csak úgy, ukmukfukk, beugrottál te is egy imácskára? – kérdi metsző gúnnyal Colintől.

Szólnék, de az abbé leint.

– Te csak hallgass, Comte. Ismerlek! Mindenre van válaszod. Hagyd Colint beszélni!

– Nem, plébános úr – mondja Colin. – Nem az én ötletem volt, hanem Comte-é.

– Á, Comte ötlete volt. Remek! Még valószínűbb! – gúnyolódik Lebas abbé. – És hol támadt ez az ötlete?

– Az országúton – feleli Colin. – Hajtjuk a bringát, nem gondolunk semmire, egyszerre aszondja Comte: mit szólnál, ha beugranánk a templomba egy imára. Jó ötlet, mondom én. Hát így történt – teszi hozzá a kis Colin, és a szája sarka megint csak veszedelmesen felkunkorodik.

– Mit szólnál, ha beugranánk a templomba egy imára – ismétli meg Lebas abbé nehezen fékezett dühvel, gúnyosan Colin szavait.

Következő kérdése úgy csap le, mint derült égből a villám:

– És hogy kerültetek az országútra? Honnan jöttetek?

– A Hétbükk tanyáról – feleli habozás nélkül Colin.

És ez lángeszű válasz, mert ha van Malejacban valaki, akitől az abbé nem kérdezheti meg, hogy igazat mondtunk-e, az a nagybátyám.

Lebas abbé komor tekintete áttetsző kék szememről Colin gondolamosolyára siklik. Úgy érzi magát, mint a párbajozó testőr, aki tíz méterre látja elrepülni saját kardját, utólag legalábbis ezzel a hasonlattal érzékeltetem a tiszi helyzetét, amikor a Körnek beszámolunk a vitáról.

– No, hát imádkozzatok csak, imádkozzatok! Rátok fér! – mondja bosszúsan, és hátat fordít nekünk, mint aki átenged a Sátánnak. Görnyedten elcsoszog, maga előtt tolva löttyedt arcélét. Nagyot döndül mögötte a sekrestye ajtaja.

Amint helyreáll a csend, imára kulcsolom két kezem, az oltárszekrényben pislákoló mécsesre szegzem a szemem, és halkan, de úgy, hogy Colin azért hallja, azt mondom:

– Istenem, bocsásd meg, hogy megsértettem a vallásunkat.

Ha ebben a pillanatban kivilágosodik az oltárszekrény, felpattan az ajtaja, és megszólal egy szépen zengő, mély hang – olyasféle, mint a rádióbemondóé –, mondván: „Gyermekem, megbocsátok, büntetésül imádkozz el tíz miatyánkot”, a legkevésbé sem lepődtem volna meg. De nem történt semmi, s én kénytelen voltam tulajdon hangomat Isten hangjának véve önmagamra kiróni penitenciaképpen tíz miatyánkot. Kis híján megtoldottam tíz üdvözléggyel is, pusztán a szimmetria kedvéért, de erről rövid megfontolás után letettem. Mert mi van akkor, ha az Úristen protestáns? Ez esetben nem venné jó néven, ha Szűz Máriát ennyire előtérbe állítanám.

A harmadik miatyánknál tartok, amikor Colin oldalba bök.

– Mire vársz? Megyünk?

Odafordulok, szigorúan végigmérem.

– Várj! El kell végeznem, amit az Úr büntetésül rám rótt.

Colin hallgat. Most és később is. Erről többé szót se ejtünk. Nem lepődik meg. Nem is kérdezősködik.

Ahogy ma visszaidézem az esetet, nem azon töprengek, hogy őszinte voltam-e. A kérdés fel sem merül. Egy tizenegy éves gyereknek minden játék. Ami meglep, amit igazán figyelemre méltónak tartok az ügyben, az az ifjonti merészségem. Hogy eszembe juthatott Lebas abbé feje fölött közvetlen kapcsolatot létesíteni az Úristennel.

A következő határkő: 1970. Jó húsz évvel később. Nem volt könnyű megválnom a kurta fiúnadrágtól, megszoknom a hosszú, felnőttnek valót. De megtörtént. Immár harmincnégy éves vagyok, a malejaci iskola igazgatója. Bácsikám konyhájában ülünk, egymással szemközt. A bácsi pipázik. Lóüzlete jól megy, túlságosan is jól. Földet venne, terjeszkedne, de mihelyt kiszemel egy eladó birtokot, kétszeresére emelik az árát. Nagybátyám gazdag ember hírében áll.

– Ott az a Berthaud is, látod. Ismered őt, ugye? Két éve bolondít. És csillagászati összegeket kér. Egyébként köpök Berthaud tanyájára. Ráfanyalodtam, de csak jobb híján. Tudod, mi kéne nekem, Emmanuel? Malevil.

– Malevil?

– Bizony – bólogat a bácsikám. – Malevil.

– Ugyan már! – álmélkodom. – Rom és erdő az egész!

– Ej, ej, látom, meg kell értetnem veled, mi Malevil. Malevil először is hatvanöt hektár príma föld. Legfeljebb ötven éve verte föl a bozót. Nagyapám idején Malevil szőlője adta a legjobb bort messze vidéken. Mindent elölről kellene kezdeni persze, de a föld ma is a régi. Másodsorban Malevilnak olyan pincéje van, hogy egész Malejacban nem lelni párját. Boltozatos, hűvös és akkora, mint az iskolaudvar. Malevil falaihoz annyi istállót, lóállást toldhatsz, amennyi tetszik, ott az építőkő is készen, kifaragva a lábad előtt, csak le kell hajolnod érte. Ráadásul Malevil itt van, karnyújtásnyira. Szomszédos Hétbükkel. Mondhatnám: a folytatása – tette hozzá önkéntelen humorral, mintha a várkastély valaha a tanya melléképülete lett volna.

Vacsora után vagyunk. Nagybátyám nem az asztalnak fordul, hanem az asztalszéllel párhuzamosan üldögél, pipáját szortyogtatva. Homorú hasán egy gondolattal kijjebb engedte a szíjat.

Nézem őt, és azt gondolom: végre tudom, mi a baja.

– Hát igen! – mondja ő. – Eltoltam a dolgot.

Rápöfékel.

– Összevesztem Grimaud-val.

– Grimaud? Ki az?

– A gróf megbízottja. A gróf Párizsban él, csak Grimaud-ra hallgat, egy lépést sem tesz nélküle. Az ipse tehát jutalékot kért. Ő úgy nevezte: „tárgyalási honorárium”.

– Finom kifejezés.

– Szerinted is? – mosolyog Samuel bácsi.

Megszívja a pipát.

– Sokat kért?

– Kétmilliót.

– Ejha!

– Hát nem kevés. De megpróbálhattam volna alkudni. Ehelyett írtam a grófnak, és az meg, amilyen hülye, fogta a levelemet, és elküldte Grimaud-nak. Mire ő kapta magát, eljött, és felelősségre vont.

Bácsikám sóhaja elvegyül a pipafüsttel.

– Ekkor követtem el a második hibát. És ez jóvátehetetlen. Leteremtettem Grimaud-t. Lám, az ember még hatvanéves fejjel is elkövethet ostobaságokat. Üzleti ügyekben nincs helye heveskedésnek, Emmanuel, ezt jegyezd meg magadnak. Még egy csalót sem sérthetsz meg. Mert hiába csaló a csaló, önérzete azért neki is van. Grimaud azóta nem áll szóba velem. Kétszer is írtam a grófnak, de választ nem kaptam.

Elhallgat. Jobban ismerem nagybátyámat, hogysem hangot adnék együttérzésemnek. Nem szereti, ha sajnálják. Megrázkódik, felteszi a lábát egy székre, beakasztja bal hüvelykujját az övébe, és folytatja:

– Eltoltam, hát eltoltam. Végeredményben megvagyok én Malevil nélkül is. Méghozzá jól. Szépen keresek, és főként úgy élek, ahogy tetszik. Se fölöttem, se mellettem nincs, aki bosszantson. És úgy tapasztalom, érdekes az élet. Mivel pedig jó egészségnek örvendek, eléldegélhetek így még vagy húsz évig. Többet nem is kívánnék.

Úgy látszik, ez is sok volt. Vasárnap este hangzott el a kívánság. És a rákövetkező vasárnapon autóbaleset áldozata lett Samuel bácsi a szüleimmel együtt, La Roque-ból, egy futballmeccsről hazajövet.

Malejactól La Roque mindössze tizenöt kilométer. Ennyi is elég volt ahhoz, hogy a kis Renault 4-est egy távolsági busz nekilökje egy út menti fának. Rendes körülmények között nagybátyám a Peugeot-jával járt meccsre a nála szolgáló lovászfiúkkal, de a Peugeot aznap a garázsban volt, javításon. Volt a bácsinak még egy Citroën furgonja is, az meg üzleti úton volt aznap; egy vevő ragaszkodott a vasárnapi szállításhoz. Jómagam csak azért nem ültem a kis Renault-ban, mert aznap reggel elég súlyos kimenetelű motorbaleset érte egyik végzős diákomat, s délután beugrottam a városi kórházba a fiú hogylétéről tudakozódni.

Lebas abbé azt mondta volna, ha még élt volna: a Gondviselés őrzött meg, Emmanuel. Az ám, de miért épp engem? Az efféle beszédekben az a legrosszabb, hogy éppen a kérdés lényegét kerülik meg. Jobb volna bizony hallgatni. De éppen ez az, amire nem vagyunk képesek. Olyan ostoba a véletlen – és mindennek ellenére, olyan erős bennünk a vágy: megérteni.

A három szétroncsolt tetemet beszállították Hétbükkre. Menou-val virrasztom halottainkat, húgaim érkezésére várva. Némán, könnytelenül ülünk a nagy asztalnál. Momo behúzódott a szoba egyik sarkába, a földön kuporog, és mindenre „nem”-mel válaszol. Késő este felnyihognak a lovak. Momo elfelejtett nekik abrakot adni. Menou a fiára pillant, de Momo ádáz arccal nemet int. Felkelek és kimegyek, hogy az állatok után nézzek.

Alighogy visszatérek a halottas szobába, befutnak autón a megyeszékhelyről húgaim. Meglep a sietségük, még inkább az öltözékük. Tetőtől talpig feketében pompáznak, mintha ősrégen felkészültek volna felmenőik halálára. Még jóformán át sem lépték Hétbükk küszöbét, még le sem vetették fejfedőjüket, fátylukat, máris bőgnek és karattyolnak. Zümmögnek, mint az üvegbe zárt darazsak.

Van egy hallatlanul bosszantó szokásuk. Felváltva visszhangozzák egymás szavait. Amit Paulette mond, Pélagie rögtön megismétli és megfordítva: ha Pélagie feltesz egy kérdést, Paulette nyomban elszajkózza. Gyomorforgató élmény, percről percre két kiadásban élvezni ugyanazt a butaságot.

Egyébként nagyon hasonlítanak egymásra, mindkettő gömbölyded, szőke göndör hajú és álságosan kedves. Álságosan, mondom, mert ezek az ártatlannak látszó báránykák igen ridegszívűek és haszonlesők.

– Miért is nem pihenhet édesapánk, édesanyánk tulajdon ágyában, az Öregtanyán? – bégeti Paulette.

– Miért a nagybácsikánk házában virrasztod őket, mintha nem lenne saját otthonuk? – kontráz rá Pélagie.

– Ha édesapánk élne, igenis nagyon rosszulesne neki, hogy nem odahaza hunyt el – ez megint Paulette.

– Nem hunyhatott el otthon, ha egyszer az autóban halt szörnyet a baleset pillanatában – vágok közbe. – Ami pedig a virrasztást illeti, nem szakadhattam kétfelé, hogy az Öregtanyán is legyek, Hétbükkön is.

– De akkor is! – makacskodik Paulette.

– Akárhogy is, szegény jó apánk nagyon nem örülne neki, hogy itt van – mondja Pélagie. – Édesanyánkról nem is beszélve.

– Ő aztán igazán nem örülne, amilyen érzéseket táplált szegény bácsikánk iránt – tódítja Paulette.

Ezt nevezem tapintatnak. Külön felbosszant a „szegény bácsikánk” fordulat, mert nagybátyámat ők sem szenvedhették.

– Elgondolni is rossz, hogy Öregtanyán egy lélek sincs, aki az állatok gondját viselné – sóhajtja Pélagie.

– Elvégre apánk tehenei mégiscsak fontosabbak a lovaknál – mondja Paulette.

„A bácsikánk lovainál”, akarta volna mondani, de lenyelte. Ott van előtte nagybátyám iszonyúan szétroncsolt teteme.

– Peyssou ellátja az állatokat – mondom.

Összenéznek.

– Peyssou! – sipítja Paulette.

– Peyssou! – visszhangozza Pélagie. – Még csak ez hiányzott. Peyssou!

Gorombán félbeszakítom.

– Igenis, Peyssou! Mi kifogástok van ellene?

És arcátlanul hozzáteszem:

– Volt idő, amikor nagyon is kedveltétek.

Elengedik a fülük mellett a célzást. Más dolguk van. Újra zokognak egy verset. És amikor ezzel végeztek, szívre ható jelenet következik: szemtörölgetés, orrfúvás. Pélagie kisvártatva újabb rohamra indul.

– Mialatt mi itt ülünk – és sokatmondó pillantást vált Paulette-tel –, Peyssou azt művel Öregtanyán, amit akar.

– Amilyen szégyentelen, azóta biztos átkutatott minden fiókot – véli Paulette.

Megvonom a vállam. Nem felelek. Kezdődik elölről a cirkusz: sírás-rívás, orrfúvás, sopánkodás. Aztán pár percig pihen a duó. De csak azért, hogy újult erővel kezdjék újra.

– Nagyon aggódom szegény állatainkért – mondja Pélagie. – Azon töprengek, ne sétáljak-e el a házunkig. Megnézném, mi van velük.

– Még hogy Peyssou ellátja őket! Kisebb gondja is nagyobb annál – mondja Paulette.

– Peyssou! Ugyan már! – legyint Pélagie.

Aki e percben felnyitná a húgaim szívét, egyetlen dolgot találna benne: Öregtanya kulcsát, életnagyságban. Sejtik ők, hogy nálam van az a kulcs. De hogy hozzák szóba? Milyen ürüggyel kérjék el? Azt csak nem mondhatják, hogy az állatokat akarják megetetni-megitatni!

Egyszerre úgy érzem, torkig vagyok jajgató kettősükkel. Hogy rövidre fogjam, azt mondom, fel se emelve a hangomat:

– Ismeritek apát. Nem indult úgy el meccset nézni, hogy be ne zárt volna ajtót-ablakot. Amikor a holttestét meghozták, a zsebében megtaláltam Öregtanya kulcsát.

És jól megnyomva a szót, hozzáteszem:

– Magamhoz vettem a kulcsot. És nem léptem ki Hétbükkről, mióta a holttesteket ideszállították. Ha nem hiszitek, kérdezzétek meg akárkitől. Ami pedig Öregtanyát illeti, majd odamegyünk hármasban, de csak holnapután, ha megvolt már a temetés.

Nagy gyászfátyolsuhogás közepette tiltakoznak:

– De hát mi megbízunk benned, Emmanuel! Ismerünk! Csak nem képzeled, hogy ilyesmi eszünkbe jut! És pláne ilyen gyászos pillanatban!

A temetés reggelén Menou megkér, segítsek kézre keríteni Momót. Asszisztáltam már egyszer-kétszer Momo mosdatásánál. Nem könnyű munka. Rajtaütésszerűen kell elkapni Momót, lenyúzni róla a ruhát, mint nyúlról az irháját, benyomni a dézsába, és erőnek erejével ott tartani, mert hányja-veti magát, mint egy dühöngő őrült, és kiabál, ahogy a torkán kifér: Ajteni, ajato bébé, nem eetem a bije! (Az istenit, hagyjatok békén, nem szeretem a vizet!)

Ma a szokásosnál is ádázabb ellenállásba ütközünk. A dézsa az udvar közepén gőzölög az áprilisi napon. Én hátulról lefogom Momót, Menou egy rántással lehúzza róla a nadrágot és a gatyát. Amint földet érez újra a talpa alatt, elgáncsol, kirúgja alólam a lábam. Elzuhanok. Momo anyaszült meztelenül elrohan. Hihetetlenül gyorsan szedi karósovány lábát. Egy pillanat alatt eléri a rét alján álló nagy tölgyfák egyikét, nagyot ugrik, elkapja a legalsó ágat, felhúzódzkodik rá, ágról ágra lendül, és addig meg sem áll, míg biztonságban nem tudja magát a fatetőn.

Ünneplőruhában vagyok, egyébként sincs kedvem majomfogócskát játszani Momóval. Menou zihálva, kifulladva áll meg mellettem, a fa tövében. Próbálok Momo lelkére beszélni. Bár hat évvel fiatalabb vagyok nála, Momo a bácsi hasonmásának tekint, úgyszólván atyai hatalommal kormányzom.

Ezúttal hiába minden. Akár a falnak beszélnék. Elmarad a szokásos harci kiáltás is, az Ajteni, ajato bébé, nem eetem a bije! Momo hallgat. Csak néz ránk, és halkan nyöszörög. Fekete szeme ki-kicsillan a zsenge tavaszi levélkék közül.

Más választ nem sikerül kicsikarnom, csak ennyit: Nemeje! (Nem megyek!) Ezt sem üvöltve közli Momo, hanem halkan, eltökélten, és nemcsak a fejével, egész törzsével, mindkét kezével int nemet.

– Légy eszeden, Momo. Lásd be: mosdatlanul nem léphetsz be a templomba – mondom.

– Nemeje! Nemeje!

– Mi ütött beléd? Máskor örülsz, ha templomba mehetsz.

Momo ül a faágon a fényes tölgylevelecskék között, mindkét kezével nemet int, és szomorúan néz ránk. Kár itt minden szóért, ez a végső válasza, ez a szomorú tekintet.

– Hagyjuk itt – mondja Menou. Volt rá gondja, hogy elhozza Momo ruháit. Most lerakja a fa tövébe a ruhadarabokat. – Addig úgysem jön le, míg itt lát bennünket.

Sarkon perdül, nekivág a dombos rétnek. Órámra pillantok. Legfőbb ideje indulni. Vár az a végeérhetetlen társas szertartás, amelynek oly kevés köze van ahhoz, amit érzek. Igaza van Momónak! Bár ülhetnék én is nyöszörögve a fa tetején, bár ne kellene zokogó húgaim oldalán eljátszani a fiúi kegyelet groteszk komédiáját.

Megindulok dombnak fel. Nehezemre esik a járás. Lenézek, és meglepetten látom, hogy itt is, ott is élénkzöld, új fűcsomók lepik el a lankát. Hihetetlenül gyorsan zsendültek ki. Alig néhány napja van jó idő. Ha így marad, egy hónap sem kell, és kaszálhatunk Samuel bácsival, gondolom.

Ez a gondolat mindig örömmel töltött el, és akármilyen furcsa: első érzésem most is az öröm. De hirtelen belém vág a keserű felismerés. Gyökeret ver a lábam a rét közepén. És elerednek a könnyeim.

Tartalom

1

2

3

4

5

Thomas jegyzete

6

7

8

Thomas jegyzete

9

10

Thomas jegyzete

11

12

13

14

Thomas jegyzete

15

16

17

18

Thomas jegyzete

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Montserrat – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0