Copyright © Hajdú-Antal Zsuzsanna, 2021

© Erawan Könyvkiadó, 2021

A kiadó elérhetősége a Facebookon:

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Webshopunk, ahol kedvezmények
és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: freepik.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-25-6

…ezúttal az ő szája széle remegett, ahogy felolvasott pár részletet a blogomról:

– „Sose avasd be őket abba sem, hogy elveszi más kisgyerekek homokozólapátját a játszótéren, és magához szorítja azokat, mintha az élete függne tőlük. Ugyanezt csinálja a kisebbekkel is: szégyenérzet nélkül ölelgeti őket a játszótéren, akik fejvesztve menekülnek előle.” Balázs, komolyan kérdezem, mit gondol, helyes út-e ez.

A számat a tenyerembe gyűrtem.

A szívverésem mintha ismét elállt volna, majd újfent őrült zakatolásba kezdett, csak már magasabb fokozaton.

A hideg verejték végigcsordult a halántékomon; a térdeim összekoccantak.

Ekkor olyasmit tettem, amit soha nem feltételeztem volna magamról azelőtt.

A kezem, a szabad bal kezem, amibe épp nem temetkeztem, megragadta a karfát, és segített felegyenesedni.

Végül leengedtem a másik karomat is.

Szabad vagyok.

1·

Futok.

A franc se tudja, pontosan merre, az erdő elnyel, mint egy áldozatra éhes fenevad, a fejemben lüktet a szívverésem, a füleim égnek a hidegtől.

Piros széldzsekim egészen átázott, a szempillámon lecsordul egy izzadságcsepp, a számon át veszem a levegőt, szabálytalan, de nem érdekel. A fejtetőmön erősen ritkul a hajam; huzatos, nem fedi sapka.

Futok.

A budai hegyek némaságában csak a saját zihálásomat hallgatom.

Néha már nem tudom, a bolygó forog-e a talpam alatt, vagy ez az egész egy elcseszett mókuskerék.

Nem ellenségem most az erdő, de nem is a barátom: az edzőm, a trénerem, a segítőm, aki kegyetlenül hátba vág, ha lelassulnék, ha elfáradnék.

Ha feladnám.

* * *

Molnárné a hónapban másodjára rendelt babgulyást reggeli hetes kiszállításra, én pedig harmadjára éreztem úgy azon a héten, hogy becsípődött valami az ülepem és a derekam között, ahogy kihajtogattam magam a kocsiból, a mutatóujjamon egyensúlyoztam a reklámszatyrot, amin egy kövér szakácsfej vigyorog, lezártam a verdát, és szeltem a lépcsőfokokat, egészen a kettő per hat ajtajáig.

Ez a mi babgulyásunk valójában kétszáz forintos bolti konzervből készül, fellöttyintve egy pohár langyos csapvízzel, de hogy legyen rajta haszon is, nyolcszázkilencvenötért adjuk dobozzal együtt. Mikrózva nem is olyan elviselhetetlen, ha valakit nem zavarnak az olajfoltok, amik lusta szigetként ringatóznak a tetején.

– Ha egészség van, minden van, nem igaz, Balázskám, na, várjon, csak várjon, már jött is a nyugdíj, hozta tegnap a postás, az isten áldja meg, de ideje volt már, na hová tettem, jaj, hová is tettem…

Molnár Mici néni, akinek senki se tudja nálunk az igazi keresztnevét, talán már ő maga sem, enyhén szólva nem dúskál az anyagi javakban. Hetente bejár a városba az ingyenes ételosztásokra, úgyhogy ezúttal se fogadhattam el tőle borravalót, valahogy mégis belegyömöszölte a markomba, töredezett körmeivel szépen, egyesével a százas köré hajlította az ujjaimat, és cinkosan tekintett fel rám a puha ráncok közül, mintha ezeréves cimborák lennénk.

Cinkosan, vagy inkább részvétteljesen.

Vagy ha létezik a kettő elegye, akkor úgy.

Mindenesetre egészen bevettem, hogy érdekli, mi van azzal a magas, beesett képű futárral, aki metálbordó Ford Mondeóval jár ételt kihordani, amiből Metallica ordít; aki minden nap valamivel később csenget fel a megbeszéltnél.

Akinek kopik a porc a térdében a lépcsőzéstől, ő mégis kitartóan fut minden héten – gyakran látják elsuhanni a bérházak között; ez az ő fontossági sorrendje.

Attól azért távol áll, hogy szétessen, de így negyven felett több szőr van az állán, mint a feje tetején, az orra mintha jobban kiállna az arcából, mint fiatalon, a hangja meg sokszor rekedt, mint egy láncdohányosé, pedig már három éve leszokott.

Egészen pontosan aznap, amikor a fia megszületett.

Persze hazudok. Persze szívtam azóta.

Egyszer amikor felmondtam a napi tizenkét órás projektmenedzseri állásomat, hogy annak a gyereknek az élete része legyek.

Egyszer pedig akkor, amikor annak a gyereknek az anyja mögött végleg bezáródott az ajtó, de akkor kissé hosszabb ideig tartott elszívni azt a szálat.

Mondjuk úgy pár hónapig.

Azóta reggelente, amikor kint még töksötét van, összeszedem a dobozokat és a címeket a központban, kezet fogok pár kollégámmal, és igyekszem nem felcserélni és időre leszállítani az ételeket.

Egy ideje idősekből, fiatalokból, családokból és magányosakból élek, akiket groteszk módon táplálok, mint valami hibrid haszonállat, aminek vadidegenek lógnak a csecsein, álmomban néha mégis zakóban szállok ki a kocsiból, hogy üzletet kössek, mint régen.

Ilyenkor valahogy minden annyira adott: a barna bőr aktatáskám, az a kevés hajam belőve, a szakállam szokásosan rövidre nyírva; a gigámig begombolt csíkos ing, a fénylő mandzsetta, a műszerfalon felejtett bambuszpohár, amiből a kávémat iszom, kevés tejszínnel, cukor nélkül.

Rágót veszek elő a zsebemből, atomerős, atommentolos, elnyomja a kávé ízét a számban.

Ekkor azonban rájövök, hogy bár minden a megszokott, valami hiányzik.

Nem viselek cipőt.

Meztelen talpakkal állok a betonon, a gatyaszáram a bokámat legyezi, és a lábujjaimmal pontosan ki tudok tapintani minden egyes göröngyöt a talajon; véletlenül még bele is lépek egy átokverte köpésbe.

Hátrafordulok, hogy visszapattanjak a Mondimba, de az szőrén-szálán eltűnt.

Ekkor már úgy istenigazából elfog a nyugtalanság.

Se cipőm, se autóm.

Eddig ezek kötöttek össze a talajjal, és most nincsenek sehol.

Röhejes vagyok, mocskos leszek. Mocskos és szétizzadt, mire hazaérek azért a pár cipőért. De a partner valószínűleg meg fogja érteni.

Biztosan meg fogja érteni.

És én mit csinálok?

Pontosan ugyanazt, amit hetente többször.

Rohanni kezdek.

És csak rohanok.

És rohanok.

És még mindig érzek minden egyes göröngyöt a talajon. Minden egyes kavicsot a betonban, eltaposott csikket, szemetet a kukák körül.

Az autódudák egyre hisztérikusabban visítanak, kergetnek ki ebből a mezítlábas, torz városból, és lassan elfelejtem, miért és hova szaladok úgy, hogy még az aktatáskámat is kihajítom az egyik kereszteződésben a szemetesbe; mintha már szükségem se lenne rá, mert csak akadályoz az ész nélküli loholásban.

– Ha nem nagy gond, kedves… tudja, engem kivet az ágy, öreg is vagyok, fiatalabb már nem leszek, bár az lehetnék, de tudja, az is öröm, hogy a jóistenke megadta ezt a nyolcvankét évet… annyival jobb lenne kicsivel előbb kézhez kapni azt az ebédet, ha nem bánja nagyon…

Mici néni visszazökkentett a valóságba: irigylésre méltó gusztussal szagolta meg a lefóliázott dobozt, mélyet szippantva a semmiből.

* * *

2017. OKTÓBER 5.

219. BLOG POST

Már azelőtt beájult ma este, mielőtt a Thomas, a gőzmozdonyban az egyik gyurmaképű vonat dalra fakadt.

Úgy elnehezedik a karomban, ahogy az ágyába cipelem, mint a malteroszsák kőművespadavan koromból, ami a nagyanyáméknál töltött nyarakat idézi.

Tizenöt éves voltam, majdnem-szálkás, napbarnított nyírségi parasztgyerek, aki hiába költözött fel nyolc általános után a hétkerbe a szüleivel, ugyanaz az újfehértói taknyos maradt, aki nem lenne rám valami büszke, ha most látna. „Azért végezted el a közgázt, és szereztél diplomát, hogy kaját hordj ki?” Ha elég gúnyosan jegyezné meg ezt, még le is kevernék neki egyet, hogy hülyegyerek, majd megtudod, ha lesz gyereked, ha olyan gyereked lesz, mint az enyém, hogy van egy komoly előnye ennek a munkának.

Miután kiszórtad a dobozokat, te kis paplan alatt maszatolós gyökér, délben, legkésőbb kora délután hazaeshetsz, benyomhatsz két koffeintablettát meg egy energiaitalt, kihordhatsz tőle lábon két infarktust és egy kisebb agyvérzést, és átveheted a kölyködet a nagyanyjától azzal, hogy: Kösszöntem!, így, két sz-szel, és mindig ugyanúgy intesz hozzá, anyád meg mindig ugyanúgy megkönnyebbülve battyog haza a tizedik kerületbe, éli a világát, eljár a nyugdíjasklubba, koncertekre vagy a temetőbe, hogy pezsgővel koccintson apád sírkövével a születésnapokon, névnapokon, valamint olyan évfordulókon, amikre rajta kívül már senki se emlékszik, és ezzel vissza is áll a világ normális rendje:

A padlón, a zokni talpán, a rongyszőnyeg rései között, a gyerek szája körül és az előszobatükrön landoló energiacsökkentett lekvár.

A hangos nevetések a nappaliban, a fürdőkádból kilapátolt több liter fürdővíz.

A magok a szőlőszemben, amikre valahányszor ráharap, minden egyes alkalommal kitör belőle a viháncolás, és bármennyire is hulla vagy, valamennyire rád is átragad.

A szomszédok feljelentései, akik a tolerancia álarcában fuldokolva, sajnálkozva gyűjtik ellened az aláírásokat, mert te vagy az, aki megszegte a normális együttélés szabályait: radiátoron dobolsz, visítozol közben, fülsértőbben, mint egy részeg kamasz szalagavató után, esetleg a fejletlen izomtónusodnak hála, kiadós puffanással hasra esel.

Mindez te vagy, és nem az a félangyal, szőke, kék szemű hároméves, aki különben is, hogy élhet egy ilyen lepukkant fószerral, mint te, és hol az anyja egyáltalán ennek a szerencsétlen gyereknek, aki amúgy is kire ütött, nem hasonlít ez senkire, még a postás Endrére sem.

Bólogatsz, aviszont alátásra, találkozunk a következő közgyűlésen, amire persze nem mész el, soha nem mész el, rá se érnél, és le is szarod. Ki vagy te, hogy ilyenekkel foglalkozz?

Felesküdtél, hogy végigcsinálod ezt az egészet, titokban, magadnak, amikor összetekerted azt a cigit a kórház mögött, pedig előtte többször leesett, szétfújta a szél a dohányt, de te összeszedted, és azt ígérted a jövőbeli énednek, hogy ez lesz az utolsó, miközben legbelül sejtetted, mekkora ordas nagy hazugság.

Aztán felesküdtél még egyszer, miután pár pillanatig mégis feladtad újra és újra, és az öklödet a falba verted, és lejött róla a bőr és vérzett, és felesküdtél ezer meg ezer másik alkalommal, amikor arra se volt lelkierőd, hogy böfögj valamit a döbbent miértekre és fejcsóváló, álszent jó tanácsokra, amikkel kitörölheted a segged, és megetethetnéd az eredményt azokkal, akik nem bírják magukban tartani a nyomorult véleményüket.

Felesküdtél még párszor, talán hiába, pedig anyád lába nyomán lótuszvirágoknak kéne nyílni, mint Buddhának, amiért hétköznap délelőttönként vigyáz az unokájára, játszik vele, életben tartja, amíg te hazaérsz, ami kicsivel több annál, mint hogy maltert keversz a faluvégen, aztán száraz pénzügyi terminusokat magolsz, lököd a sódert a csajoknak a kampusz büféjében, és ettől terminátornak képzeled magad.

Van azonban pár dolog, amit semmiképp ne köss az ügyfelek orrára, ha megcsúszol a kajákkal, itt az első:

Sose mondd nekik, hogy Misa néha meló előtt kora reggel az előszobában hasal, és onnan hajtogatja, hogy ne-e és paa – az én vagyok, maa a nagyanyja, de őt jóval ritkábban hívja –, kidugja a nyelvét, mint rendesen, és az időközben befutó anyád cipeli vissza ölben a szobájába.

Sose tedd hozzá, hogy ilyenkor ruhástól kell a gyerekágyba préselődnöd, zsibbadtan bámulni a belső szemhéjad, együtt alvást imitálni, és addig simogatni a hátát, amíg egy kis nyálcsóva nem landol a pólódon.

Ebből érzed, hogy rendben vagytok, indulhatsz, és az anyád csipától ragacsos szemekkel, szótlanul int a fejével, majd óvatosan résnyire nyitja a bejárati ajtót, hogy észrevétlenül át tudj folyni rajta.

Szabad vagy.

Sose dicsekedj el az embereknek, hogy már tízezren vagytok itt, ezen az oldalon, és sose kérd őket, hogy menjenek, keressenek rád, keressenek rátok a neten, és lássanak, értsenek jobban titeket, mégis mintha néha visszhangozna a folyosó, ahogyan összesúgnak a hátad mögött.

Sose avasd be őket abba sem, hogy a gyerek elveszi más kisgyerekek homokozólapátját a játszótéren, és magához szorítja azokat, mintha az élete függene tőlük. Ugyanezt csinálja a kisebbekkel is: szégyenérzet nélkül ölelgeti őket, akik fejvesztve menekülnek előle.

Nem is szívesen jársz ki vele, mert tartasz a szülőktől, de még a gyerekek reakcióitól is.

Meg kell hagyni, elég sajátságos elképzelései vannak a fiadnak a szeretetről.

Sebaj, majd elmúlik.

Vagy sem.

Állítólag nem feltétlenül múlik el vagy enyhül ez a tünet, ő ilyen.

Nem kár.

Ha mégis elmúlna, akkorát csalódna az emberekben, hogy a fal adná a másikat.

Sose panaszkodj, hogy puszta szeretetből nemrég kis híján a túlvilágra küldött egy, a körfolyosótokra tévedt kis kóbor macskát, akit az utolsó pillanatban mentettél meg tőle, te hős, mielőtt agyonölelgette volna, és akaratlanul kinyomta volna belőle a szuszt.

Ahogy letérdeltél, a macska majdnem a képeden át menekült: szétkarmolta a felsőtestedet, és kapart volna még felfelé, a nyakad irányába, mire végre észbe kapott, és leugrott.

Misa a gyomrodba bokszolt, és mivel általában nehézkesen tör elő belőle a sírás, először levegőért kapkodott, berohant a lakásba, lekuporodott a nappaliba a földre, és a radiátornak ütögette a fejét; a fejlesztőpedagógus szerint idegi reakció, amit csak akkor csinál, ha felzaklatja magát.

Aznap este az alsó szomszéd feltette az i-re a pontot, és csípős fokhagymaszagot árasztva bejelentette, hogy inkább kiveszi azt az odút a szennyvíztisztító közelében, amit a sógornője ajánlgat neki, mert még a penetráns bűzt is jobban viseli, mint ezt az őrültek házát.

De ami a legfontosabb, sose szégyelld, milyen büszke voltál a fiadra, amiért életében először és talán utoljára behúzott neked.

Semmi ölelés, nyalakodás: csak egy kiadós gyomros.

Épp úgy, mint ahogy azok a gyerekek szokták, akiket a társadalom úgy hív: normálisak.

DownTown boy

Három évvel és nyolc hónappal ezelőtt

– A cél az elkövetkező hetekre, hogy megbecsüljük a projekt teljes futamideje alatt várható összes bevétel, beruházás, illetve a rendszeres költségek nagyságát. A projekthez kapcsolódó finanszírozási tervet Xavier már megcsinálta, plan de financement, Dávid, te segítesz neki bemutatni a holnapi meetingen, és virítani Kugler előtt.

– Amin te már nem veszel részt.

– Ha rászorulok a kommentárodra, szólok, öcskös. – Meglazítom a nyakkendőmet, megállom, hogy megfojtsam vele Dávidot, és visszatérek a prezentációmhoz, egyre sűrűbben vizslatva az órámat. – A kölcsönök és az esetleges támogatások arányát megvizsgáltuk, mérlegeltük a visszafizetendő törlesztések és kamatok összegét, vállveregetés, ez rövid idő alatt összejött, amiben mindenki munkája benne volt, merci, Xavier… A likviditási elemzést és a fenntarthatósági vizsgálatot magamra vállaltam a pénzforgalmi kimutatással együtt, ezeket befejezem, ha visszajöttem. – Rövidzárlat. Valamit biztos elfelejtettünk bepakolni. Alsógatya. Papucs. Útlevél. Rita vízhatlan szemceruzája, ami nélkül nem megy sehova. Rita vízhatlan csipkés fehérneműje, ami nélkül én nem megyek sehova. – Valaki segítsen, mit hagytam ki.

– Viszel tengeri cipőt, vagy nem szúrnak a sünök? – Futó Dávid a legfiatalabb közülünk – Gabika a legidősebb –, büdös, gumiszagú tornacipőt hord, nyitott szájjal rágózik és hintázik a székén, amíg ki nem vágom a projektből.

Vág az esze, és gyorsan tanul, egyébként irritáló egy nyikhaj, különben már rég jeleztem volna a főnöknek, hogy helyeztesse át máshova, nem ragaszkodom hozzá, hogy nálunk gyakornokoskodjon, csak rontja a levegőt.

– Most megkapod Futót – kezdte egy hónappal ezelőtt Kugler –, cserébe kapsz emelést. Vagy – fordult vissza hozzám, mutatóujját az égnek tartva – nem kapod meg Futót, de a határidő az határidő, és az emelést más kapja. Én neked akarom adni, Bazsikám. Én neked akarom. Hozd ki a legjobbat ebből a gyerekből. Ez a csapat lesz neki a keltető. És te lehetsz rajta a tyúk…

– Hova viszel tengeri sü… cipőt? – kíváncsiskodik Gabika, akire az adósságszolgálati ütemezést bíztam, nem a pletykamenedzsmentet.

– Balázs és Rita este Balira repülnek – ásít Dávid. – Azért kapkod annyira a prezivel, hogy mehessen már a francba.

– Nahát, tényleg? – Gabika lelkesedésnek álcázza az irigykedést, és olyan hévvel rántja össze a reluxát, hogy Iszák összerezzen, és kiesik a toll a kezéből.

Iszák alszik, ami olyan evidencia, mint hogy a nap felkel és lemegy, az ég kék, a pizzára meg nem illik az ananász.

Minden meetinget REM-fázisban tölt, mégis emlékszik az elhangzottakra, bár a toll csak dísznek van a kezében, sose jegyzetel. Erősen izzad a gigájáig begombolt, foltos fehér ingben, és olyan magas a homloka, hogy a veríték hosszú percekig vándorol rajta, mire fennakad ritkás szemöldökén.

Még három óra a gépindulásig.

A taxi egy óra múlva megáll a ház előtt.

Ideje elhúzni a levegőtlen tárgyaló ajtaját, amit megkönnyebbült, de elhamarkodott sóhajtás és szedelőzködés fogad.

– Futó marad. – Megvárom, amíg Iszák magához tér, Gabika és Xavier enerváltan elhagyják a szobát, majd leülök a megszeppent Dáviddal szemben. – Rajtad is múlik, hogy ezek itt – felemelem az asztalon fekvő iratkupacot és elejtem – aláírásra kerüljenek. – Ökölben a kezem. – Ha valami zavar… – rezeg a telefonom, amit azonnal kinyomok, pedig Rita az. Türelmetlen, érthető. Csak nem késsük le a gépet Futó miatt, akinek időbe telik, amíg elkenem a száját, de jobb, ha még az utazás előtt lerendezem –, jelezd négyszemközt. De ez – széttárom a karomat – nem kooperáció. Ez tudod, mi? – Már megint rezeg a telefonom; Rita ezúttal üzen. Hol vagy, szívem? – Bomlasztás.

– Hogy én… – Futó hitetlenül magára mutogat, de még ebben is nagyképűséget fedezek fel. – Nem. Én nem bomlasztok.

– Akkor mi ez a Balizás?

– Hát így hívnak, nem? – nyel egyet. – Oké, értem. Az a bajod, hogy… kipofáztam, hova utaztok.

– Nem tartozik a tárgyhoz. – Az ölébe néz, mire megenyhülök. Huszonöt éves – épp annyi, mint a feleségem.

Mit akarok tőle?

Más generáció.

Legalábbis Futó biztosan.

Megszégyenülten kikullog, én meg végre visszahívhatom Ritát.

– Úton vagy már? – Csalódott a hangja. – Nem tűnik úgy, mintha a dugóban araszolnál.

– Mert épp… állok.

– Tudom, az irodádban.

– Nem, kicsim, a meetingroomban.

– Még nem végeztél a meetinggel? – kérdezi izgatottan. – Már majdnem mindent bepakoltam. De csak majdnem…

– Mert mit hagytál ki? – Fél kezemmel bepattintom a táska zárját, és utolsó pillantást vetek a tizenegyedik emeletről a városra.

Néhány óra múlva már a kék tengert és a feleségem monokinijét bámulom, menekülök a medúzák elől, és elfeledkezem a likviditásról, a kimutatásokról, a színes grafikonokról, és arról, hogy Futó Dávidot megtanítsam rá, hogy mindig tisztelje az idősebbet.

– Azt… azt majd otthon megmutatom. – Csak nekem hangzik ez őrülten pajzánul egy nő szájából? Majd. Otthon. Megmutatom.

– Jól hangzik. – Még jó, hogy csak Barbi lát rám az adminisztrációról, aki tévedésből visszamosolyog.

Hiába, két éve nős vagyok; elvettem a legjobb nőt a hetedikről.

Azt a magas, sötétbarna hajú, frufrus, fekete szemű, őztekintetű lányt, akivel annyiszor összefutottam a liftben, mégse mertem megszólítani.

Akit azóta már legálisan szólíthatok Bambinak.

Bambi a könyvelési osztályon dolgozik, de az ő fizetése az enyémhez képest smafu.

Ha viszont már feltornásztam magam az elmúlt évek alatt ebbe a pozícióba, arra költöm a fizetésemet, ami épp a legfontosabb.

Megígérem, hogy rohanok, majd anyázok félórát a forgalomban.

Pöfékelek, pedig Rita utálja, ha telefüstölöm a kocsit, de ez jó cigi, ez drága cigi.

Tenger.

Gondolj a tengerre.

Ezért gürizted szarrá magad az elmúlt években, Vozár, hogy végre megengedhesd magatoknak. A kinevezésed óta ez az első alkalom, hogy csak kiszúrtok egy úti célt a térképen, és már le is foglaljátok a repülőjegyet.

Lehet, hogy Gabinak, Iszáknak vagy Futónak nem tetszik – Xavier meg a felét se érti, ami körülötte zajlik –, de ki érdemelné meg nálatok jobban?

Hazaesem; a megtömött bőröndök már engedelmesen várnak az előszobában.

Rita ezúttal azzal se törődik, hogy még az öltönyöm is áporodott cigiszagot áraszt, nemhogy az ingem; napraforgós ruhájában szinte a nyakamba ugrik, és a megszokottnál is tovább ölel, de egy árva szót se szól, amit nem bánok; ezúttal amúgy is csak akadályozna a kapkodásban.

– Futó miatt már nem először ragadok bent egy órával tovább. Kugli rám sózta. Kire másra sózhatna zokszó nélkül ilyen seggarcokat. – Puszit nyomok a hajára, lefejtem magamról a karjait, és az első utam a fürdőszobába vezet, ahol a tükör előtt kigombolom az ingemet, és próbálok nyaralási üzemmódra váltani, nem sok sikerrel. – Iszák ott halt meg az asztalnál, mint mindig, Gabi meghallotta, hogy Balira készülünk, és rángott az irigységtől, Xavier meg… na, ő nem maradt ki semmiből.

Azért még csak nem öregszem.

Azért még csak elmegyek némi tejszínhabbal.

– Ja-ja, cigiztem, mea culpa, de lehúztam az ablakot a kocsiban.

Már a köldökömnél tartok a nagy gombolkozásban, amikor Rita mögém áll, egy lépésre tőlem, összefonja a karját a mellén, és alulról tekint rám, mint aki rossz fát tett a tűzre.

Dehogyis rám: a tükörképemre.

– Balázs… – Ennyit arról, hogy hagy nyugiban készülődni: muszáj feltartania. – Terhes vagyok.

Csak Neked – újdonságok, meglepik
és kedvezmények a kiadónkban!

Olvasd be a kódot, és gyere, várunk!

erawan.hu