Borítószöveg

Kate Marshall ígéretes fiatal nyomozó volt, amikor leleplezte a hírhedt Nine Elms-i sorozatgyilkost. A legnagyobb sikere azonban hamarosan rémálommá vált. Kate, akit megaláztak, elárultak és az ügy szokatlan körülményei miatt a nyilvánosság előtt meghurcoltak, tehetetlenül figyelte, ahogy a botrány véget vet a pályájának.

Tizenöt évvel a katasztrófába torkolló események után Kate egy kis angol egyetem oktatója, de még mindig kísérti a gyötrelmes múlt. Egy rejtélyes alak öltötte magára a hajdani Nine Elms-i kannibál köntösét, hogy folytassa bálványa félbehagyott életművét.

Kate a kissé megkopott, de hamar feléledő nyomozói ösztöneire hagyatkozva a zseniális kutatási asszisztense, Tristan Harper segítségével a szörnyeteg nyomába ered. A siker jóvátételt ígér, ám ennél sokkal több forog kockán: Kate lett volna az eredeti gyilkos ötödik áldozata. És az utód eltökélte, hogy befejezi a megkezdett munkát...

A méltán nagy sikerű Lány a jég alatt és Az éjjeli vadász szerzőjének legújabb bűnügyi sorozata fordulatokban bővelkedő, letehetetlen thrillereket ígér. Kate Marshall nyomozó a londoni rendőrség szintén kiemelkedő alakja, aki Erika Foster főfelügyelőhöz hasonlóan zseniális találékonysággal oldja meg a lezáratlan ügyeket.

Fordította

WEISZ BÖBE

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Bryndza: Nine Elms – A Kate Marshall Thriller 1.

Thomas & Mercer, Seattle, USA, 2019

Copyright © Raven Street Ltd., 2019

All rights reserved.

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2021

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2021

Borítóterv © Sean Garrehy – LBBG

Borítófotók © Stephen Mulcahey / Arcangel;
Collaboration JS / Arcangel

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Lamos Angelika

Szerkesztette Takács Andrea

A szöveget gondozta Török Tünde

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-433-784-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, vállalatok és szervezetek a nyilvánvalóan közismerteken kívül a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve eseményekkel és helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

1995 ősze

1

Kate Marshall nyomozó épp hazafelé tartott a vonaton, amikor megszólalt a telefonja. Kis időbe telt, mire a hosszú télikabát redői közt megbúvó belső zsebből előhalászta az ormótlan, tégla formájú készüléket. Kihúzta az antennáját, és fogadta a hívást. A főnöke, Peter Conway főfelügyelő kereste.

– Halló, jó estét!

– Végre. Végre felvetted! – csattant fel a férfi minden bevezetés nélkül. – Már mióta próbállak elérni! Mi a franc értelme van ezeknek az új mobiltelefonoknak, ha soha senki nem veszi fel?

– Elnézést! Egész nap a bíróságon voltam a Travis Jones-tárgyaláson. Három évet kapott, ez több, mint amire…

– Egy kutyát sétáltató civil egy fiatal nő holttestére bukkant a Crystal Palace Parkban – vágott a szavába Conway. – Meztelen. Harapásnyomok vannak a testén, a fejére nejlonzacskót kötöztek.

– A Nine Elms-i kannibál…

– Hemlock-művelet. Tudod, hogy nem szeretem, ha azt a nevet használják.

Kate legszívesebben közölte volna vele, hogy a név már beépült a köztudatba, sőt bele is betonozódott, de Conway nem az a fajta főnök, aki szereti a jópofizást. A sajtó két évvel korábban kapta fel ezt a kifejezést, amikor a tizenhét éves Shelley Norris holttestét megtalálták Délnyugat-Londonban, a Temzéhez közeli Nine Elms körzetben, egy autóbontó telepen. Valójában a gyilkos csak megharapta az áldozatait, de az újságírókat az igazság sosem érdekelte, ha hangzatos gúnynevet kellett aggatni egy sorozatgyilkosra. Az utóbbi két évben két másik tizenéves lányt is elraboltak, mindkettőt késő délután, iskolából hazafelé menet. A holttestük napokkal az eltűnésük után került elő két eltérő londoni parkban. Semmi sem adja el olyan jól az újságokat, mint egy szabadon garázdálkodó kannibál.

– Kate, most épp merre vagy?

A vonatablakból csak a vaksötét látszott. Kate felpillantott a vonat elektromos kijelzőjére.

– A vonaton. Nemsokára hazaérek.

– Akkor felveszlek az állomás előtt, a szokott helyünkön. – Conway a választ meg sem várva letette.

* * *

Kate húsz perccel később már kint várt az állomás aluljáróját és a forgalmas déli körforgalmat összekötő rövid járdaszakaszon. Az autók sora lassan araszolt előre. Az állomás környékén több építkezés is folyt, és Kate egy üres építési területekkel szegélyezett hosszú úton juthatott el a lakásáig. Nem az a hely, ahol tanácsos sötétedés után mászkálni. Az utasok, akikkel együtt szállt le a vonatról, már rég átértek az út túloldalára, ahol elnyelték őket a sötét utcák. Kate hátralesett a válla felett az árnyakkal szabdalt, kihalt aluljáróra, és egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát. A lába közé szorította a kis bevásárlószatyrot, amelyben a vacsorája volt.

Vízcsepp hullott a nyakába, aztán még egy, és el is eredt az eső. Felhajtotta a kabátja gallérját, felhúzott vállal előregörnyedt, és közelebb lépdelt az araszolgató autók fényszóróiból jövő fényhez.

Kate másfél évvel korábban csatlakozott a Hemlock-művelethez, amikor a Nine Elms-i kannibál a második áldozatánál tartott. Igazi fegyvertény volt, hogy bevették egy ilyen presztízsértékű ügybe, különösen azért, mert ezzel előléptették civil ruhás nyomozóvá.

A harmadik áldozat, a tizenhét éves diáklány, Carla Martin megtalálása óta eltelt nyolc hónapban leült az ügy. A Hemlock-műveletre szánt erőforrásokat átcsoportosították, és Kate, több fiatal rendőrtársával együtt, átkerült a kábítószer-különítményhez.

Kate hunyorogva pásztázta az esőfüggönyön át a hosszú autósort. Vakító fényszórók látszottak az út éles kanyarjában, de egyetlen rendőrségi villogó sem sejlett fel a távolban. Az órájára nézett, és hátralépett, ki a fényből.

Két hónapja nem látta Petert. Röviddel az áthelyezése előtt lefeküdt a férfival, aki szolgálaton kívül ritkán érintkezett a csapatával, de az egyik ilyen kivételes, munkaidő utáni iszogatáskor beszélgetni kezdtek, és Kate izgalmasnak találta a férfi társaságát és intelligenciáját. Késő estig ott maradtak a pubban, miután a csapat többi tagja hazament. Végül Kate lakásában kötöttek ki. Aztán a következő este Conway meghívta magához Kate-et. Azt, hogy nem egyszer, hanem kétszer is lefeküdt a főnökével, azóta is szégyellte. Hülye döntés volt. Pontosabban két hülye döntés, de aztán mindketten észhez tértek. Kate-nek volt erkölcsi tartása. És tudta magáról, hogy jó rendőr.

Felveszlek az állomás előtt, a szokott helyünkön.

Bosszantotta, hogy Peter ezt mondta a telefonban. A férfi eddig kétszer vitte be kocsival a munkahelyükre, és mindkét alkalommal velük tartott a kollégája, Cameron Rose felügyelő is, aki a közelben lakott. Vajon Camnek is azt mondta volna, hogy a szokott helyünkön?

A hideg lassan bekúszott hosszú kabátja alá, és a víz beszivárgott a bírósági tárgyalásokra tartogatott „jó cipője” talpán lévő apró repedéseken. Kate megigazította a gallérját, összébb húzta magán a kabátot, és megint a forgalmat kezdte kémlelni. Szinte az összes sofőr férfi, fehér, a harmincas éveik közepén-végén. Tökéletesen beillettek a sorozatgyilkos-tipológiába.

Egy piszkos, fehér furgon haladt el előtte, a sofőr arcát eltorzították a szélvédőre csapódó esőcseppek. A rendőrség feltételezése szerint a Nine Elms-i kannibál furgonnal vadászott az áldozataira. Két áldozat testén is kárpitszálakat találtak, amelyek nagy valószínűséggel egy 1994-es fehér Citroën Dispatch furgonhoz tartozhattak. Ilyen járműből azonban csak Londonban és körzetében több mint százezer volt. Kate eltöprengett, hogy a Hemlock-műveletben részt vevő rendőrök vajon még mindig ellenőrzik-e a Citroën Dispatch-tulajok névsorát. És ki lehet ezúttal az áldozat? Az újságok még nem adtak hírt újabb eltűnésről.

A kereszteződésben a lámpa pirosra váltott, és a kocsisorban egy kis kék Ford állt meg pár lépésre Kate-től. A benne ülő férfi tipikus üzletember: túlsúlyos, az ötvenes évei közepén járhatott, csíkos öltönyt és szemüveget viselt. Meglátta Kate-et, sokat sejtetőn felvonta a szemöldökét, és megvillantotta a fényszórókat. Kate elfordult. A kék Ford közelebb gurult, míg az utasoldali ablak Kate-tel egy vonalba nem ért. Az ablak leereszkedett, és a férfi áthajolt az ülésen.

– Hellóka! Fázol? Szívesen felmelegítelek… – Megpaskolta maga mellett az ülést, majd kinyújtotta vékony, hegyes nyelvét.

Kate megdermedt. Páni félelem szorította össze a mellkasát. Abban a pillanatban elfelejtette, hogy nála van a rendőrségi jelvénye, és hogy ő valójában nyomozó. Teljesen leblokkolt, és eluralkodott rajta a rettegés.

– Na, gyere már! Pattanj be ide a jó melegbe! – mondta a férfi, és megint megpaskolta az ülést, de már türelmetlenebbül.

Kate hátrább lépett a járdaszegélytől. Mögötte sötéten, üresen tátongott az aluljáró. Az autósor többi járművében is férfiak ültek a kormánynál, mit sem sejtve, autójuk jóleső félhomályába húzódva. Elöl a közlekedési lámpa továbbra is pirosan fénylett. Az eső lustán kopogott az autók tetején. A férfi még jobban áthajolt, aztán kattanás hallatszott, és résnyire kinyílt az ajtó. Kate még egy lépést hátrált, de úgy érezte, csapdába került. Mi lesz, ha a pasas kiszáll, és berángatja a kocsiba?

– Ne szórakozz velem! Mennyi az annyi? – kérdezte a férfi. A mosolya eltűnt, és Kate látta, hogy kioldotta a nadrágját. Az alsógatyája kifakult, piszkosszürke volt. A férfi a derékgumi alá csúsztatta az ujját, előkapta a péniszét, és egy keskeny sávban láthatóvá vált őszülő szeméremszőrzete.

Kate csak állt dermedten, és várta, hogy váltson a lámpa.

Hirtelen rendőrségi sziréna hangja hasított a levegőbe, majd az autókat és az aluljáró ívét villogó kék fény világította meg.

A férfi sietve rendbe szedte magát, felhúzta a nadrágja cipzárját, és visszacsukta az ajtót. Bekapcsolta a központi zárat. A következő pillanatban már unottan bámult maga elé.

Kate beletúrt a táskájába, és előhúzta a jelvényét. Odalépett a kék Fordhoz, és az utasoldali ablakhoz csapta. Bosszantotta, hogy ez előbb nem jutott az eszébe.

Peter jelzés nélküli autója a tetejére kitett villogóval sebesen közeledett a külső sávban, félig a füvezett útpadkán. A jelzőlámpa zöldre váltott. A Ford előtt álló autó megindult, és Peter beállt a helyére. A Fordban ülő férfi már pánikolt, riadtan simítgatta le a haját és a nyakkendőjét.

Kate egy darabig még átható tekintettel nézte, aztán visszatette a táskába a jelvényét, és az innenső oldalon odament Peter autójához.

2

– Elnézést, hogy megvárakoztattalak. A forgalom – mondta Peter kurta mosollyal. Elvette az aktahalmot az utasülésről, és áttette a hátsóra. Harmincas évei végén járó, széles vállú férfi volt, sűrű, sötét, hullámos hajjal, magas arccsonttal és lágy tekintetű barna szempárral. Drága, jól szabott fekete öltönyt viselt.

– Semmi gond – felelte Kate, és megkönnyebbülést érzett, amikor letette a lábához a táskáját és a bevásárlószatyrot, majd hátradőlt az ülésen. Amint becsukta az ajtót, Peter gázt adott, és bekapcsolta a szirénát.

Az ülésnél le volt hajtva a napellenző. Mielőtt Kate felhajtotta, egy pillanatra meglátta magát a kis tükörben. Aznap nem volt rajta smink, nem öltözött fel kihívóan, és mindig is kissé egyszerűnek tartotta magát. Nem épp finom virágszál. Erős vonású az arca. Vállig érő haját hátrafogva viselte, hogy ne hulljon az arcába, és a copfot betűrte a hosszú télikabátja gallérja mögé. Egyetlen különös volt az arcában, a szokatlan szeme: ragyogó búzavirágkék, a pupilla körül rézszínű sugarakkal, amit a ritka, szektorális heterokrómia nevű elváltozás okozott, amikor is a szivárványhártya két színből áll.

A másik, kevésbé érdekes vonás az arcán a felhasadt ajka volt, amin épp megindult a varasodás. Egy dühöngő részegnek köszönhette, aki pár nappal korábban nem hagyta, hogy előállítsák. Kate sosem félt, amikor a részegeket le kellett fognia, és nem szégyellte, hogy a férfi megütötte. Ez a munkájával járt. De akkor miért szégyelli, hogy ki akart kezdeni vele ez a mocskos fantáziájú üzletember, abban az ocsmány, trottyos alsógatyában, amiből úgy kellett kihalásznia tömzsi hímtagját?

– Ez meg mi volt? A mögöttem lévő kocsival… – kérdezte Peter.

– Az egyik féklámpája nem működött – felelte Kate. Könnyebb volt hazudni. Zavarban volt. Gondolatban félresöpörte a pasast és a kék Fordját. – Az egész csapatot odahívtad a helyszínre? – kérdezte inkább.

– Persze – válaszolt Peter odapillantva. – Miután beszéltünk, felhívott a rendőrfőkapitány helyettese, Anthony Asher. Azt mondja, ha ez a gyilkosság a Hemlock-művelethez köthető, akkor csak szólnom kell, és máris megkapom a szükséges erőforrásokat.

Négyesben hajtott át a körforgalmon, és a Crystal Palace Park felé vezető kijáraton kanyarodott le. Peter Conway becsvágyó rendőr volt, és Kate egy percig sem kételkedett abban, hogy ha ezt az ügyet sikerül megoldania, akkor előléptetik rendőrkapitánnyá vagy akár rendőrfőkapitánnyá. Peter volt eddig a fővárosi rendőrség kötelékében a legfiatalabb rendőr, akit főfelügyelővé léptettek elő.

Az ablakok kezdtek bepárásodni, ezért a férfi bekapcsolta a fűtést. A szélvédőn a lecsapódás felszakadozott, majd lassan összezsugorodott. A háztömbök között fel-felvillant a kivilágított London körvonala. Milliónyi fénypont az ég fekete szövetén, milliók otthonát és irodáját jelképezve. Kate elgondolkodott, melyik fény lehet a Nine Elms-i kannibálé. Mi lesz, ha sosem találjuk meg?, gondolta. A rendőrség Hasfelmetsző Jacket sem tudta előkeríteni, és akkoriban London jóval kisebb volt.

– Találtatok már valamit a fehér furgonos adatbázisban? – kérdezte Kate.

– Nos, újabb hat személyt hívtunk be kihallgatni, de a DNS-ük nem egyezik az emberünkével.

– Már eleve az, hogy otthagyja a DNS-ét az áldozatokon… Ez nem csak hanyagság vagy az önuralom hiánya. Mintha megjelölné a territóriumát. Mint egy kutya.

– Szerinted azt akarja, hogy elkapjuk?

– Igen… Nem… Talán.

– Úgy viselkedik, mint aki legyőzhetetlen.

– Legyőzhetetlennek is tartja magát. De el fogja szúrni. Mindig elszúrják – jegyezte meg Kate.

Bekanyarodtak a Crystal Palace Parkba vezető északi bejáraton. Egy rendőrautó állt ott, és a kollégájuk intett, hogy hajtsanak tovább. Végiggurultak a murvával felhintett hosszú, egyenes fasoron, amelyet alapvetően a gyalogosoknak tartottak fenn. Az utat hatalmas, lombjukat hullató tölgyek szegélyezték. A levelek nedves cuppanással csapódtak neki a szélvédőnek, és beszorultak az ablaktörlő alá. A távolban a fák fölött előbukkant a kristálypalota hatalmas rádióadója, mint valami karcsú Eiffel-torony. Az út lejteni kezdett, és egy kis parkolóba torkollott a hosszú, sík gyepsáv mellett, amelyen túl fás terület kezdődött. A teljes füves részt rendőrségi kordonszalag keretezte. A körbekerített területen belül a kivilágított fehér helyszínelő sátrat egy újabb kordon vette körül. A második kordon mellett állt a patológus furgonja, négy járőrautó és egy fehér rendőrségi kísérőfurgon.

Ahol az aszfalt a gyeppel találkozott, az első rendőrségi kordon szalagja ide-oda verdesett a szélben. Két egyenruhás rendőr jött eléjük: egy középkorú férfi, akinek a hasa az övére lógott, és egy magas, vékony fiatalember, aki inkább tizenévesnek hatott. Kate és Peter átnyújtotta az azonosítóját az idősebbiknek. A férfi álmatagon nézett rájuk petyhüdt szemhéja alól, és ahogy a tekintete Kate rendőrségi azonosítójáról Peterére vándorolt, Kate-nek egy kaméleon jutott róla az eszébe. Visszaadta nekik a kártyákat, majd odalépett a kordonhoz, hogy felemelje a szalagot, de a kivilágított sátor felé lesve elbizonytalanodott.

– Ennyi év alatt egyszer sem láttam ilyet – mondta.

– Maga ért ki elsőnek a helyszínre? – kérdezte Peter, és türelmetlenül várta, hogy a férfi megemelje végre a szalagot, de nem akarta megtenni helyette.

– Igen. A nevem Stanley Gresham, uram. Ő a kollégám, Will Stokes – tette hozzá a fiatal rendőr felé intve, akinek hirtelen eltorzult az arca, majd sietve elfordult tőlük, és lehányta a kordonszalagot. – Ez az első napja nálunk – jegyezte meg Gresham a fejét csóválva.

Kate szánakozva pillantott a fiatalember felé, aki zihálni, majd megint öklendezni kezdett, és a szájából vékony nyálcsík csorgott. Peter elővett a belső zsebéből egy tiszta, fehér zsebkendőt. Kate azt hitte, fel akarja ajánlani a fiatal rendőrnek, de csak a saját orrát és száját takarta el vele.

– Zárják le a tetthelyet! Senkinek egy szót se! – adta ki Peter az utasítást.

– Természetesen, uram.

Peter az ujjával megütögette a rendőrségi szalagot. Stanley felemelte, és mind átbújtak alatta. A gyep lejtett a második rendőrségi kordon felé, ahol Cameron Rose és Marsha Lewis felügyelő várakozott. Cameron, Kate-hez hasonlóan, a húszas évei közepén járt, míg Marsha jóval idősebb volt mindnyájuknál. A testes nő erős ötvenes lehetett, elegáns fekete nadrágkosztümöt viselt hosszú, fekete kabáttal. Ezüst haját egészen rövidre nyíratta, és a hangja rekedt volt, mint egy láncdohányosnak.

– Uram – mondták egyszerre.

– Mi a helyzet, Marsha? – kérdezte Peter.

– A park összes be- és kijáratát lezártuk, busszal hozzák a helyi kollégákat, hogy ujjlenyomatot keressenek, és végigjárják a környékbeli házakat. A törvényszéki patológus már itt van, és várja, hogy beszélhessen önökkel – felelte Marsha.

Cameron magas és ösztövér volt, mindnyájuk fölé magasodott. Láthatóan nem volt ideje átöltözni. Farmerban, tornacipőben és a zöld dzsekiben inkább egy simlis tizenévesnek hatott. Kate fején átfutott a gondolat, vajon épp mit csinálhatott, amikor hívást kapott, és ide kellett sietnie a helyszínre. Feltételezte, hogy Marshával érkezett.

– Ki a törvényszéki patológusunk? – kérdezte Peter.

– Leodora Graves – válaszolt Marsha.

* * *

A kivilágított sátorban szörnyű meleg és már-már bántóan éles fény fogadta őket. Leodora Graves, a törvényszéki patológus kicsi, sötét bőrű nő volt átható tekintetű zöld szempárral. Két asszisztenssel dolgozott. Az áldozat, egy fiatal lány, meztelenül, a hasára fordítva feküdt a fűben egy sárral teli mélyedésben. A fejére átlátszó műanyag zacskót kötözött a gyilkosa. Fakó bőrét piszok és vér, több vágás- és karmolásnyom csúfította. Combja hátsó felén és a fenekén számos mély harapásnyom éktelenkedett.

Kate odaállt a holttest mellé. Máris izzadt a vastag, fehér védőruhában, a kapucni és az arcát fedő maszk alatt. Az eső kitartóan kopogott a kifeszített sátorponyván, ezért Leodora kénytelen volt emelt hangon beszélni.

– Az áldozatot a jobb oldalára fektették, a jobb karját a feje alá helyezték, a bal karját előrefelé nyújtották. Összesen hat harapásnyom van a derekán, a fenekén és a combján. – A legmélyebb harapásra mutatott, ahonnan egy darab húst is kitéptek: olyan mély volt a seb, hogy látszott a lány gerince. Leodora odalépett az áldozat fejéhez, és óvatosan megemelte: a nyaka köré vékony zsineg volt tekerve, amely belemélyedt a már felpuffadt húsba. – Jól látható a speciális csomó.

– A majomököl – jegyezte meg Cameron. Most szólalt meg először. Mintha megrázta volna ez az egész.

Bár a védőruha maszkja elhomályosította a társai arcát, Kate riadalmat vélt felfedezni a tekintetükben.

– Igen – bólintott Leodora, és kesztyűs kezébe vette a csomót, amely több egymást keresztező szálból állt, és apró gömböt formált, ilyet géppel szinte lehetetlen készíteni.

– Ez ő. A Nine Elms-i kannibál – mondta Kate. A szavak az előtt hagyták el az ajkát, hogy átgondolhatta volna őket.

– A boncolás után többet fogok tudni, de… igen – válaszolt Leodora. – Talán emlékeznek, hogy az előző áldozatot is pontosan ugyanebben a pózban és ugyanennyi harapásnyommal találták meg. Annyi a különbség, hogy a Carla Martin testén lévő harapások közül a bal comb hátsó részén látható a legmélyebb, az elkövető onnan tépte ki a húst, most viszont a derekánál lévő harapás a legmélyebb – mutatott ismét a lány gerincére. – Az eső egyre jobban zuhogott, már szinte fülsiketítően dobolt a sátortetőn. Óvatosan visszaengedte a lány fejét a karjára. – Nemi erőszakra utaló jeleket és testváladékot találtunk. Megkínozták, éles tárggyal megvágták, és égési sérüléseket okoztak neki. Látni lehet az égésnyomokat a karján és a combja külső felén. Úgy tűnik, hogy személygépkocsi szivargyújtójával ejtették.

– Vagy egy fehér Citroën Dispatchével – jegyezte meg Kate.

Peter rosszalló pillantást vetett rá. Nem szerette a fontoskodást.

– A halál oka? – vette át a szót Peter.

– Ehhez még el kell végeznem a boncolást, de jelen szakaszban, persze nem hivatalosan, azt mondanám, hogy nejlonzacskó okozta fulladás. Pontszerű bevérzések vannak az arcán és a nyakán.

– Köszönöm, Leodora. Várom a boncolás eredményét. Remélem, hogy mielőbb azonosítani tudjuk ezt a szegény fiatal nőt.

Leodora az asszisztensei felé biccentett, akik odahozták az összecsukható hordágyat, amelyen egy friss, fényes hullazsák hevert gondosan összehajtogatva. Letették a holttest mellé, majd óvatosan megfordították a lányt, és átemelték a hordágyra. Az áldozat meztelen testét elöl kicsi, körkörös égésnyomok és karmolások borították. Képtelenség volt megmondani, hogyan nézhetett ki – az arca eltorzulva látszott a szatyron át. Nagy, világoskék szeme üvegesen, mereven bámult a semmibe.

Kate ettől a tekintettől megborzongott. Reménytelen szempár – mintha beledermedt volna a lány utolsó gondolata: tudta, hogy meg fog halni.

3

Kate-et teljesen felkavarta a megkínzott lány látványa. Eleve kimerült ennek a hosszú napnak a végére, de egy ilyen léptékű nyomozás nem tűr halasztást. Amint kiléptek a helyszínelő sátorból, Kate-et megbízták, hogy vezesse a környékbeli lakosok kikérdezését a Thicket Roadon, amely egy hosszú fasor volt a parktól nyugatra, elegáns házakkal.

Bár a csapat nyolc rendőrből állt, közel öt órába telt végigjárniuk az utcát, és az eső sem csillapodott. A legfontosabb kérdésük (Látott egy 1994-es fehér Citroën Dispatch furgont és/vagy bárkit, aki gyanúsan viselkedett?) félelmet és kíváncsiságot keltett a Thicket Road lakóiban. A sajtóban korábban is nagy hírverést kapott, hogy egy fehér furgont keresnek, de a rendőrségnek tilos volt bármit is felfednie az ügy részleteiről. Így is a legtöbben, akikkel Kate beszélt, tudták, hogy a Nine Elms-i kannibál ügyében nyomoznak, és természetesen megosztották vele a véleményüket, feltették a kérdéseiket, és hangot adtak a gyanújuknak. Ez pedig végtelen számú nyomot generált, aminek mind utána kellett járni.

Rögtön éjfél után Kate-et a csapattal együtt visszahívták az őrsre, a találkozási pontra. A fiatal nő holtteste már a halottasházban várta, hogy felkészítsék a boncolásra. A Crystal Palace Parkban végzett ujjlenyomat-keresést nagyban nehezítették a rossz látási viszonyok és a szakadó eső, ezért kénytelenek voltak éjszakára felfüggeszteni a munkát, hogy majd másnap reggel folytassák.

Miután a rendőr, akivel Kate dolgozott, felszállt a Nyugat-Londonba tartó buszra, Kate egyedül maradt a parkolóban. Épp taxit akart hívni, amikor a parkoló túlsó sarkában megvillant egy autó fényszórója, és amikor odafordult, látta, hogy Peter gyalogol feléje.

– Hazavigyelek? – kérdezte. Ő is csuromvíz volt, és láthatóan hullafáradt.

Kate elismerően nyugtázta, hogy ezek szerint a férfi is felgyűrte az ingujját, nem pedig a kísérőfurgonban ücsörgött egy bögre kávéval.

Három járőrautó maradt a parkolóban, feltételezhetően azoké a rendőröké, akik a rövidebbet húzták, és kint kellett éjszakázniuk a parkban.

Peter látta, hogy Kate habozik.

– Nem gond, és úgyis a kocsimban hagytad a táskádat meg a szatyrodat – mondta. Az, hogy a legkisebb lelkesedés sem látszott rajta, hogy hazaviheti, enyhítette Kate szorongását.

– Köszönöm. Az szuper lenne – válaszolt, mert hirtelen vágyni kezdett egy kiadós forró zuhany, gőzölgő tea, a szatyorban rá váró lasagne, és persze a jó meleg ágya után.

A férfi kinyitotta a csomagtartót, és kivett egy kupac törülközőt a mosodás szatyorból.

– Köszönöm – mondta Kate, majd elvett egy törülközőt, a vállára terítette, és kicsavarta a vizes copfját. Kinyitotta az első ajtót, és látta, hogy a bevásárlószatyra még mindig ott van az ülés előtt.

Peter kinyitotta a vezetőoldalon az ajtót, majd áthajolva a kesztyűtartót is. Kotorászott egy darabig, aztán inkább kivette az autós kézikönyvet, majd egy kulcscsomót, és csak utána sikerült kihalásznia a törlőkendős dobozt is. Sietve megtörölte a kezét, majd a koszos kendőket bedobta az autó alá.

– Találtak valamit az ujjlenyomat-keresés közben? – kérdezte Kate.

– Pár textilszálat, csikkeket, egy cipőt, de persze ez egy park… ki tudja, kié.

Az utasülést leterítette egy törülközővel, majd a középső konzol tartójából kivett egy termoszt, átnyújtotta Kate-nek, aztán a sofőrülésre is ráborított egy törülközőt. Kate elképedve figyelte. A férfi olyan pedánsnak tűnt, ahogy öntudatlanul is gondos táborozó módjára tett-vett, hogy a hevenyészett üléshuzat tökéletesen sima legyen, és a helyén maradjon.

– Azt hiszem, te vagy az első, aki a szemem láttára próbálja ilyen katonásan letakarni az autóülést – jegyezte meg.

– Csuromvizesek vagyunk, és új az autóm. El sem tudod képzelni, milyen kemény küzdelem volt, mire megvettem – felelte Peter összevont szemöldökkel.

Aznap ez volt az első alkalom, hogy bármilyen érzelmet mutatott. Az esetlegesen bekoszolódó autóülés jókora szorongást okozott neki. Kate eltöprengett, hogy mindenkire ez a sors vár-e, ha hosszú időt tölt el a rendőrség kötelékében. Az ember kizárja a rémes dolgokat, és apróságokkal szöszmötöl.

A Deptfordba vezető út némaságban telt. Kate kibámult az ablakon. Próbálta kiverni a fejéből a fiatal lány képét, közben mégsem akarta elfelejteni. Emlékezni akart az arcára, minden apróságot leltárba akart venni.

Kate Deptford főutcájának hosszú, alacsony üzletsora mögött lakott egy földszinti lakásban. A hátsó ajtóhoz kátyús, murvás parkolón át lehetett eljutni, és Peter autója zötykölődve gurult át a vízzel teli lyukakon. A megroggyant ponyvatetővel védett lakásajtó előtt álltak meg, a helyi kínai étterem személyzeti bejárata mellett, ahol egy halom láda bűzlött teletömve üres üdítősdobozokkal. A fényszórók fényét visszaverte az épület fakó tűzfala, és megvilágította az autó belsejét.

– Köszönöm a fuvart – mosolygott Kate fáradtan, és már nyitotta is az ajtót, hogy nagyot lépve átszökkenjen a hatalmas pocsolya felett. A férfi áthajolt a konzolon, és odanyújtotta neki a szatyrát.

– Ezt itt ne felejtsd! Holnap délelőtt pontban tízkor bent az őrsön.

– Viszlát!

Kate átvette a szatyrot, és becsukta az autó ajtaját. A fényszórók bevilágították a parkolót, miközben Kate a zsebéből kivette a kulcsát, kinyitotta az ajtót, aztán minden sötétségbe borult. Megfordult, és már csak a távolba vesző hátsó lámpákat látta.

Nagy hülyeség volt lefeküdni a főnökével, de most, miután látta a halott lányt, és tudta, hogy a gyilkos szabadon kóborol, mintha mindez hirtelen jelentéktelenné vált volna.

4

Odabent a lakásban hideg fogadta. Az apró konyha a parkolóra nézett, és Kate gyorsan leengedte a reluxát, mielőtt felkapcsolta volna a villanyt. Beállt a zuhany alá, és addig maradt a vízsugár alatt, amíg a meleg át nem járta megdermedt csontjait, aztán fürdőköntösbe bújt, és visszament a konyhába. A központi fűtés tette a dolgát, gurgulázva pumpálta a forró vizet a radiátorokba, és a helyiség kezdett átmelegedni. Hirtelen rátört az éhség, ezért lehajolt a szatyorhoz, hogy kivegye belőle a mikrózható lasagnét, de a tetején ott találta Peter kulcscsomóját és termoszát. Utóbbit kitette a pultra, és odament a konyha falára rögzített telefonhoz. Gondolta, felhívja Peter csipogóját, hogy ne csak hazaérve vegye észre, hogy nincs nála kulcs. Épp tárcsázott volna, amikor tekintete a tenyerében lévő kulcsokra vándorolt. Négy kulcs, mind nagy és régi.

Peter egy új építésű lakásban élt Peckham közelében. A bejárati ajtót Yale zár védte. Erre tisztán emlékezett a második estéről, amikor Peter áthívta vacsorázni. Akkor tétován megállt az ajtó előtt, a Yale zárat bámulta, és arra gondolt: Mi a francot csinálok? Első alkalommal részeg voltam. De most józan vagyok, és épp repetázni készülök…

Ezek a kulcsok nehéz, régimódi zárakhoz való tollas kulcsok voltak, és Peter a kulcskarikán egy rövid zsinórt fűzött át. Vékony volt, piros-kék szövött mintával. Kötözőzsinór vagy inkább zsineg. Masszív és strapabíró. Megfordította a zsinórhurkot a kezében – a végére egy majomököl volt kötve.

Kate visszatette a kagylót, és meredten bámulta a kulcsokat.

Furcsa érzés vett erőt rajta, mintha a konyha megbillent volna alatta, és a karján felállt a szőr. Lehunyta a szemét, és csukott szemhéja alatt egymás után villantak fel a halott lányokról készített helyszínelői fotók – a fejükre húzott, nyakukon szorosan megkötött nejlonzacskók, amelyek eltorzították a vonásaikat. A zsinegeken pedig a csomók. Kinyitotta a szemét, és csak nézte a kulcsokat és a majomöklöt.

Nem. Csak kimerültem, és szalmaszálba kapaszkodom.

Kihúzott egy széket, és leült a konyhaasztalhoz.

A munkán kívül mit tud Peterről? Az apja meghalt. Az a szóbeszéd járta, hogy az anyja pszichés zavarokkal küszködik, kórházban van. Peternek gyötrelmes gyerekkor jutott, amitől csak jókora nehézségek árán tudott szabadulni, és erre büszke is. A felső vezetés igencsak nagyra tartja. Nincs sem barátnője, sem felesége. Az ő házastársa a munkája.

Mi van, ha a kulcs valamelyik barátjáé? Vagy az anyjáé? Nagy ajtókhoz vagy nehéz lakathoz valók. A nyomozás során arra jutottak, hogy a gyilkosnak valahol tárolnia kell a furgonját és az áldozatokat. Egy raktárban vagy tágasabb garázsban. Ha Peternek van raktára, akkor említette volna, de Kate emlékezett rá, hogy a férfi panaszkodott arra az épületre, amelyben lakott. Azt mondta, egy vagyont fizet azért, hogy a mélygarázsban parkolhasson, mert a lakáshoz nem jár saját garázs.

Nem. Csak túl hosszú volt ez a nap, túl fáradt vagyok, és ki kell aludnom magamat.

Visszatette a kulcscsomót a pultra, és kivette a lasagnét a szatyorból. Lehántotta róla a külső csomagolást, a kis műanyag dobozt behelyezte a mikrohullámú sütőbe, és két percet ütött be. A keze tétován állt meg az időzítő fölött.

Eszébe jutott, mit mondott a szakértő: egy nyugdíjazott cserkészvezető jött hozzájuk, aki az eligazítóban összegyűlt csapatnak elmagyarázta, hogyan kell elkészíteni a majomöklöt. A csomó attól különleges, hogy csak a nagyon ügyes kezűek tudják megkötni. A majomököl a zsineg végén afféle díszítőelemként és nehezékként funkcionál, így könnyebb eldobni. A neve onnan ered, hogy egy apró, ökölbe szorított kézre vagy mancsra hasonlít.

A lasagne lassan forgott a mikróban.

Az idős férfi azt mondta, hogy a legtöbb fiatal fiú a cserkészeknél tanulja meg a különféle csomók megkötését. A majomökölnek kevés a gyakorlati haszna, de a lelkesebbek előszeretettel készítik. A szakértő iránymutatását követve a jelenlévők mindegyike megpróbálkozott a csomóval, de csak Marshának sikerült. Peter csúnyán leszerepelt, és még viccet is csinált belőle, mennyire ügyetlen.

– Nyolcéves koromig a cipőfűzőmet sem tudtam bekötni! – mondta nem kevés öniróniával. A helyiségben az összes rendőr nevetett ezen, és Peter tettetett szégyenkezéssel kapta az arca elé a kezét.

A kulcsok ósdiak voltak, picit rozsdásak is, de az olajozásnak köszönhetően jó állapotúak. A zsineg itt-ott kifényesedett, és a majomököl réginek tűnt, az olaj, a piszok beült a szálak közé.

Kate a körmét rágcsálta, észre sem vette, hogy a mikró háromszor hangosan csipogott, amikor leállt.

Lerogyott a konyhaasztal elé tolt székre. Az első három áldozat tizenöt és tizenhét év közötti diáklány volt. Mindegyiket csütörtökön vagy pénteken rabolták el, a holttestük pedig a következő hét elején bukkant fel. Az összes áldozat sportolt, és mindhármukat a tanítás utáni edzés végén, hazafelé rabolták el. Az akciót az elkövető olyan zökkenőmentesen hajtotta végre, hogy abból logikusan az következett, biztosan tudta, a lányok mikor hol lesznek, és lesben várta őket.

Mindhárom körzetben kikérdezték a testnevelő tanárokat, néhányukat be is vitték kihallgatásra, és így jártak el azokkal a férfi tanárokkal is, akiknek a nevére 1994-es fehér Citroën Dispatch furgont regisztráltak. Egyikük DNS-e sem egyezett a mintával. Ezután következtek az áldozatok szülei és a szülők barátai. Ahogy nőtt a merítés, úgy lettek az elméletek is egyre vadabbak arról, hogy az áldozatokat mi fűzheti a gyilkoshoz. Kate emlékezett is a kérdésre, amelyet az eligazítóban írtak fel a táblára:

KI FÉRKŐZHET AZ ÁLDOZATOK KÖZELÉBE
AZ ISKOLÁBAN?

Hirtelen elektromos áramként cikázott át az agyán a gondolat.

Listát készítettek a tanárokról, a pedagógiai asszisztensekről, a kisegítő személyzetről, a biztonsági őrökről, még a konyhás nénikről is… De mi a helyzet a rendőrökkel? A rendőrök gyakran fordulnak meg az iskolákban, hogy kábítószerrel vagy antiszociális viselkedéssel kapcsolatos előadást tartsanak.

Peter két alkalommal is rávette, hogy tartson vele, és beszéljen a belvárosi diákoknak a közúti biztonságról. A férfi kábítószer-ellenes előadásokat tartott több londoni oktatási intézményben is. Hány iskolába látogatott el? Húszba? Harmincba? Egész végig ott volt Kate orra előtt, vagy most csak túl fáradt és lestrapált? Nem… Peter említette is, hogy járt a harmadik áldozat, Carla Martin iskolájában, az eltűnése előtt egy hónappal.

Kate felállt, és belenézett a konyhaszekrénybe. Csak egy üveg száraz sherryt talált, azért vette, hogy legyen mivel megkínálnia az anyját a legutóbbi látogatásakor. Kitöltött magának egy nagy adagot, és belekortyolt.

Mi van, ha azért nem bukkantak semmiféle nyomra, mert a Nine Elms-i kannibál nem más, mint Peter Conway? Eszébe jutottak az együtt töltött éjszakák, de elhessegette az emléket, nem akart megint erre gondolni. Csak ült a széken reszketve. Tényleg van mersze a főnökét azzal gyanúsítani, hogy sorozatgyilkos? Aztán megpillantotta Peter termoszát a mikrohullámú sütő mellett. Ebből ivott az autóban. Rajta lesz a DNS-e.

Remegő lábbal állt fel. A táskáját ott hagyta a hátsó ajtó mellett a földön, és kellett egy kis erőfeszítés, hogy ki tudja nyitni a kapcsot. Az egyik belső zsebben talált egy bűnjeles tasakot.

A termoszon ott van Peter DNS-e. Megvan a Nine Elms-i kannibál DNS-e is. Feltűnés nélkül beadhatok egy kérelmet.

Felhúzott egy pár tiszta gumikesztyűt, és úgy indult el a termosz felé, mintha az egy vadállat lenne, és épp befogni készülne. Mély levegőt vett, felkapta a pultról, és bedobta a bűnjeles tasakba, amelyet azonnal lezárt, majd letette a parányi konyhaasztalra. Úgy érezte, mindent elárultak, amiben eddig hitt. Pár percig csak állt ott a süket csendben, hallgatta a tetőn doboló esőt, és még egyet kortyolt a sherryből. Melegség áradt szét a testében, és valamelyest enyhítette a pánikot.

Senkinek sem kell tudnia róla.

Ki az, aki elég diszkrét, és megkérheti? Akbar a helyszínelőktől. Egyszer a Sohóban belebotlott a férfiba, aki épp akkor lépett ki az egyik melegbárból. Kínos pillanat volt. Kate egy pasiba karolt, és Akbar is. A férfi másnap munka után meghívta egy italra, és Kate biztosította róla, hogy a titka, amennyiben titok, nála biztonságban van.

Másnap kora reggel az első dolga az lesz, hogy felhívja, és még az eligazítás előtt kocsival odamegy, hogy mintát vehessenek a termoszról. Vagy talán ha rendesen kialussza magát, akkor reggelre az egész csupán egy őrült elmélet lesz.

Egyszer csak kopogtak az ajtón. Kate ijedtében elejtette a poharat. Szanaszét repültek a szilánkok, és a barna folyadék szétfröccsent a linóleumon.

Csend állt be, majd egy hang szólalt meg:

– Kate! Peter vagyok. Minden rendben? – Kate a faliórára lesett. Mindjárt éjjel kettő. Megint a kopogás. – Kate! Üvegcsörömpölést hallottam. Baj van? – A férfi ekkor már dörömbölt az ajtón.

– Nincs! Jól vagyok! – kiáltotta Kate, és a rendetlenséget nézte.

– Nem úgy tűnik! Ki tudnád nyitni az ajtót?

– Csak leejtettem egy poharat az ajtónál. Hogyhogy visszajöttél?

– Nincs nálad a kulcsom? – kérdezte Peter. – Azt hiszem, beleejtettem a szatyrodba.

Hosszú csend állt be. Kate átlépett az üvegszilánkok felett, és feltette a láncot az ajtóra, mielőtt kinyitotta volna. A résen át lesett ki a bőrig ázott, felhajtott gallérú Peterre. A férfi rávillantotta széles, hófehér mosolyát.

Milyen szabályos és fehér a fogsora.

– Jó. Már azt hittem, lefeküdtél aludni. Jól gondolom, hogy itt vannak a kulcsaim?

5

Kate felpillantott Peterre. Mögötte a parkoló beleolvadt a sötétbe, és nem látszott a férfi autója.

– Kate… Szakad az eső. Bemehetek egy percre?

– Késő van. Várj egy kicsit… – felelte Kate. Áthajolt a törött üveg felett, hogy elvegye a pultról a kulcscsomót. – Tessék.

A tekintetük találkozott, amikor Kate a tenyerén odanyújtotta a kulcsokat. Peter lenézett a majomököl csomóban végződő kis hurokra, amely összetekeredett Kate reszkető tenyerén. Aztán gúnyos vigyorral felpillantott rá.

Később Kate sokszor végiggondolta, akkor mit tehetett volna másképp. Ha viccel üti el, azzal, hogy jé, a gyilkos is ilyen csomót használ, akkor vajon Peter elveszi a kulcsot, és hazamegy?

– Útközben meg kellett állnom, mert defektet kaptam. Akkor láttam, hogy nincs a kulcsom a kesztyűtartóban – szólalt meg Peter végre megtörve a csendet, és letörölte az esővizet az arcáról. Nem vette el a kulcscsomót, így Kate csak állt ott kinyújtott kézzel.

– Kate… Csuromvíz vagyok. Nem mehetnék be?

Kate habozott, majd nagyot nyelt, de a torka teljesen kiszáradt.

Peter ekkor a vállával belökte az ajtót. A lánc könnyedén elpattant. Átlépett a küszöbön, ezért Kate kénytelen volt behátrálni a konyhába. A férfi a könyökével belökte az ajtót maga mögött, és csak állt ott csuromvizesen.

– Mi az?

Kate a fejét rázta.

– Semmi. Elnézést – hebegte rekedten.

– Kérnék egy törülközőt… Bőrig áztam.

Az egész helyzet szürreális volt. Kate kiment a konyhából, odalépett a bojlert is rejtő szekrénykéhez, és kivett egy törülközőt. Az agyában kavarogtak a gondolatok. Úgy kell viselkednie, mintha mi sem történt volna. Körbenézett, hátha talál valamit, amivel megvédheti magát. Felkapott egy kicsi, sima üveg levélnehezéket. Ez az egyetlen, amit talán fegyverként használhatna.

Elakadt a lélegzete, amikor visszatért a konyhába. Peter a helyiség közepén állt, és a konyhaasztalon lévő bűnjeles tasakba tett termoszt bámulta. Amikor a férfi megfordult, a vonásai ugyanazok voltak, de a harag átformálta őket. Mint egy támadni készülő vadállat. A szeme tágra nyílt, a pupillája kitágult, az ajkát vicsorra húzta.

Csinálj már valamit!, sikoltott Kate fejében egy hang.

De mozdulni sem tudott. A levélnehezék kicsúszott a kezéből, és nagyot koppant a padlón.

– Ó, jaj, Kate. Kate, Kate, Kate… – mondta Peter csendesen. Az üvegszilánk recsegett a talpa alatt, amikor odament a hátsó ajtóhoz, és bezárta.

– Peter… Egy pillanatig sem hittem, hogy te… Az a dolgom, hogy mindennek utánajárjak…

A férfi remegett, de a mozdulatai higgadtak voltak, ahogy odament a telefonhoz. Egyetlen könnyed mozdulattal letépte a falról a fém rögzítősínnel együtt. Kate összerezzent, amikor a zsinórt tartó apró szögek kipattantak a falból, és szétszóródtak a linóleumon. A férfi kirántotta a vezetéket az aljzatból, és a készüléket letette a hűtő melletti pultra.

– Érdekes. Mondtad, hogy a gyilkos el fogja szúrni… A kulcsok… Azok a rohadt kulcsok! – Egy lépést tett Kate felé.

– Nem. Nem. Azok csak kulcsok – lehelte Kate. Ha a férfi még egy lépéssel közelebb jön hozzá, akkor elállja a konyhából kivezető utat.

– A termosz… – Peter megrázta a fejét, és felkacagott. Hideg, fémes hangja volt. Semmi jókedv nem volt benne.

Kate nekiiramodott a nappali felé, de Peter gyorsabb volt. A hajánál fogva visszarántotta a nőt, és nekicsapta a magas hűtőajtónak. Kate arcában éles fájdalom áradt szét, de Peter egy percet sem vesztegetett: hátratekerte Kate karját, hogy szembeforduljon vele, a másik kezével pedig elkapta a nyakát.

– Veszélyes környéken laksz – mondta Peter kimérten. A vállával és a bal lábával nekiszorította Kate-et a hűtőnek. A jobb kezével fojtogatni kezdte. Kate oldalról belerúgott Peter lábába, megpróbálta megkarmolni az arcát és a nyakát, de a férfi a könyökével lenyomta Kate karjait. – Betörtek ide. Megzavartad a betörőt, aki bepánikolt, és gyilkosság lett a vége.

Még erősebben szorította Kate nyakát, aki már nem kapott levegőt, és a fölé hajoló arc kezdett elmosódni. Kate tapogatózva kereste a pult szélét, hogy megkapaszkodjon. Peter nekitámaszkodott Kate mellkasának, és a nő érezte, ahogy az ereje teljében lévő férfi a maradék levegőt is kiszorítja a tüdejéből. Felnyögött, amikor az egyik bordája nagyot reccsent.

– Gondoskodom róla, hogy a gyilkosságod ügyét én kapjam meg. A rendőri kötelék ragyogó csillagának tragikus halála…

Kate vonaglott, és nagy nehezen sikerült kiszabadítania a bal karját. Tapogatózni kezdett a pulton, megtalálta a telefont, ahol Peter hagyta. Nem sok ereje volt már, amikor meglendítette, de a fémtartó éles széle végigszántott a férfi homlokán, és felhasította a szeme felett a bőrt.

Peter szorítása egy pillanatra enyhült, így Kate el tudta lökni magától a férfit, aki döbbenten hátratántorodott. Ömlött a vér a homlokán keletkezett sebből.

Kate megmarkolta a készülék tartóját, és nekiment Peternek. Észre sem vette a talpa alatt az üvegszilánkokat. Peter hátratántorodott, vért köpködött, de a következő pillanatban már előrelendült a mosogató melletti késtartó felé, és kihúzott egy kést.

A kések! Miért nem jutott az eszembe?, futott át Kate agyán.

Megfordult, berohant a nappaliba, de megbotlott, és ráesett a telefontartóra. A hátára gördült, megpróbált felállni, de Peter azonnal rávetette magát, és ököllel belevágott az arcába, majd húzni kezdte a rúgkapáló, vonagló nőt a hálószoba felé. Ott ráhajította az ágyra. Kate beverte a fejét az ágyvégbe, és csillagokat látott. A köntöse szétnyílt, alatta meztelen volt. Peter rámászott, az arca csupa vér volt, még a szeme fehérje is vöröslött, és eszelősen vigyorgó szájából rózsaszín nyál csöpögött. Ráült Kate csípőjére, lefogta a csuklóit, és leszorította a térdével, hogy Kate ne használhassa.

Felemelte a kést, és a pengével végigsimított Kate mellbimbóján, le, egészen a köldökéig, majd belemélyesztette a hasába. Az éles acél könnyedén hatolt át a húsán, át a hasi izmokon. Kate felüvöltött a fájdalomtól, képtelen volt megmozdulni. Ijesztő volt a hasán szétterülő vér látványa. Peter halálos nyugalommal elfordította a kést, és húzni kezdte Kate szíve felé, de az elakadt a bordánál.

A férfi továbbra is a kést markolva közelebb hajolt Kate arcához, vicsorgása felfedte rózsaszín nyállal mocskolt fogsorát. A mélyülő penge okozta fájdalom elviselhetetlen volt Kate számára, de kihasználta, hogy a férfi testhelyzete megváltozott. Amint lazult a csípője körüli szorítás, összeszedte megmaradt erejét, küzdött, vonaglott, mígnem kiszabadította az egyik kezét, és belemarkolt Peter ágyékába. A férfi felnyögött, hátradőlt, és hanyatt esve levágódott a földre.

Kate lenézett a hasából kiálló késre. A vér kezdte átitatni a fehér köntöst és az ágyneműt is. Hagyd bent a kést!, mondta egy hang a fejében. Ha kihúzod, akkor elvérzel.

Peter megpróbált feltápászkodni, a szeme dühtől villogott, és ömlött a vér a fejéből.

Kate az összes többi áldozatra gondolt, azokra a fiatal lányokra, akiket Peter megkínzott. A haragtól szétáradt az ereiben az adrenalin és az energia. Felkapta az éjjeliszekrényen lévő lávalámpát, és az olajjal, viasszal teli, nehéz üvegdísszel teljes erőből fejbe vágta Petert egyszer, kétszer, amíg a férfi nem mozdult többet, és széttárt lábbal, kicsavart pózban csak hevert a padlón.

Kate elejtette a lámpát. Majdnem elájult a hasában szétáradó fájdalomtól, és minden akaraterejére szüksége volt ahhoz, hogy ne húzza ki a kést, miközben kivánszorgott a nappaliba. A penge minden lépésével megmozdult. Megkereste a mobilját, és tárcsázta a segélyhívószámot. Megadta a nevét, címét, és közölte, hogy a Nine Elms-i kannibál Peter Conway főfelügyelő, aki épp most próbálta megölni a lakásában.

Csak ekkor ejtette el a telefont, és veszítette el az eszméletét.