Előszó

„Köszönjük, isten áldjon benneteket, szép álmokat, ribik!”

Freddie Mercury, 1986

Az 1980-as években a Queen volt az egyetlen együttes, amely igazán meg tudott nevettetni. Más együttesek és szólóénekesek túl komolyan vették magukat. A Queen és Freddie Mercury kivétel volt.

A Queen zenéje olykor okos, pimasz, máskor vicces, vakmerő, összetett vagy lefegyverzően egyszerű – és néha mindez együtt, egyetlen dalban. Ennek a fajta zenének a megalkotása komoly feladat volt, és a Queen vért izzadt a stúdióban. De a színpadon vérbeli szórakoztató művészek voltak, és Freddie Mercury mindig éreztette a közönséggel, hogy ők is a tréfák beavatottjai.

Részben ez az oka annak, hogy a Queen ebben az évszázadban népszerűbb, mint az ezt megelőzőben, amikor Mercury még életben volt. Az elmúlt években nem újjászületett a Queen, sokkal inkább a második eljövetele következett be.

A könyvben 132 történet, anekdota és érdekesség olvasható, alapjukul a Queen zenéje és a Brian May gitárossal és Roger Taylor dobossal készült eredeti interjúk szolgáltak. A Queen ábécé bemutatja az együttest, a tagokat, slágereiket és barátnőiket, valamint azokat a személyeket, helyeket, ötleteket és véletlenszerű eseményeket, melyek részét képezik az együttes végtelen történetének.

„Ha már halott vagyok, kit érdekel?” – mondta egyszer Freddie Mercury.

Mekkorát tévedett.

A

Alternatív együttesnevek

Mert a Queen neve majdnem nem Queen lett

Freddie Mercury ötlete volt, hogy az együttest Queennek nevezzék el. Nem mindenki értett egyet vele. „Kezdetben nem tetszett a név – vallotta be Roger Taylor. – Briannek sem, de megszoktuk.”

Ami nem is baj, mert ezek voltak a vetélytársak:

Build Your Own Boat

Ez a név egy könyv címét veszi kölcsön, a könyvet Brian May Roger Taylor egyik barátjának otthonában látta Cornwallban. 2011-ben Taylor megtalálta az 1970-es év nyarán írt naplóját: „Majdnem Build Your Own Boat lett a nevünk. Még logót is rajzoltam hozzá. Te jó ég…”

Great Dance

Az elnevezés C. S. Lewis 1943-as Perelandra című regényéből származik, amely a Kozmikus trilógia című sci-fi második kötete. May és Taylor is szenvedélyes rajongói voltak. „Állandóan olvastam – mesélte Taylor. – A Gyűrűk Urát, természetesen, Heinleint, Asimovot, C. S. Lewis sci-fi-trilógiáját.” Néhány kortárs úgy emlékszik, az együttes neve Grand Dance lett volna.

Rich Kids

Nem ismerjük az eredetét, de Freddie Mercury részéről ábrándozást jelenthetett ez a név. 1977-ben a volt Sex Pistols-os Glen Matlock használta új, rövid életű bandája számára.

„Another One Bites the Dust”

A Queen táncos estéje

A „disco sucks” („a diszkó szar”) kampány az amerikai zenetörténet leglehangolóbb epizódjainak egyike. 1978-ban Steve Dahlt, aki DJ-ként dolgozott az egyik chicagói rádiónál, a WDAI-nál, kirúgták, miután a rádió a rock helyett diszkót kezdett játszani. (A Szombat esti láz keltette táncőrület elsöprő változásokat idézett elő a rádióknál szerte az Egyesült Államokban.) Dahlt később alkalmazta az egyik rivális rádió, és ő élő adásban tiltakozott korábbi munkaadója és annak lemezei ellen.

Azonban ami egy sértett DJ tetteként kezdődött, hamarosan egy teljes zenei műfaj elleni reakcióvá nőtte ki magát. Dahl kampánya 1979 júliusában, A diszkó halálának éjszakáján érte el az egyik mélypontját. Az eseményre a chicagói Comiskey Park stadionban került sor, ahová 50 000 ember érkezett diszkólemezekkel, melyeket a Chicago White Sox meccsének félidejében ünnepélyesen felrobbantottak. Sok lemez még csak nem is diszkólemez volt, hanem fekete bőrű előadóktól származott, ami kellemetlen, rasszista felhangot adott a tiltakozásnak. Szélsőséges reakció volt, de jelképezte a rajongás törzsi jellegét. Egyidőben a „disco sucks” kitűzők Nagy-Britanniában is megjelentek, kemény vonalas punkok és heavymetal-rajongók viselték ezeket a bőrdzsekijükön.

Ebben a megosztott világban adta ki a Queen egy évvel később Another One Bites the Dust című kislemezét, amely új közönséget vonzott, míg a régi egy részét elidegenítette, és amelyről a bandán belül is megoszlottak a vélemények.

Dahl kampányának egyik első áldozata az amerikai R&B együttes, a Chic volt. A Nile Rodgers gitáros által vezetett együttes sikerszériája 1979 nyarán a Good Timesszal ért véget. „A karrierünk drámaian rövidre sikerült a tiltakozás miatt – mondta Rodgers. – A Chicnek nem született több slágere.”

A Chic azonban szerepet játszott a Queen táncparkettre való váratlan betörésében is. Ugyanazon a nyáron John Deacon látogatást tett a New York-i Power Station Stúdióban, ahol a Chic felvette a Good Timest, és egy olyan basszusszólammal tért vissza a müncheni Musicland Stúdióba, amely rendkívül hasonlított a Chicéhez, és egy olyan dal ötletével, amely különbözött a Queen megszokott dalaitól.

„Fogalmunk sem volt róla, mire készül Deaky, amikor elkezdte az „Another One Bites the Dust”-ot – mesélte Brian May. Ez azonban nem volt szokatlan, mert Deacon gyakran titkolózott. Sőt, Reinhold Mack producer a „Strucc” becenevet adta neki, mert megvolt az a képessége, hogy hallgatag, csendes maradt, mielőtt „lerakta a tökéletes tojást”.

Az együttes tagjai sem sejtettek többet, amikor Deacon megkérte Roger Taylort, hogy tompítsa le a dobjait, mielőtt a kíséretet felveszik. Ez pont az ellentéte volt annak a dobhangzásnak, amelyet Taylor szeretett, de Deacon azt a szikár hangzást akarta elérni, amelyet a Chic felvételén hallott. „Emlékszem, Roger nem akart így játszani a dobokon – mondta May. – Takarókkal bélelte ki őket. De eljátszotta a ritmust, amit John kért tőle, és nagyon R&B-sen vagy diszkósan hangzott. Csodálatos dobszólamot játszott.” Ehhez Deacon még ritmusgitárt, zongorát és tapsot adott, és mindezt May „piszkos gitárjátéka” egészítette ki a dal közepén.

„Olyan irányba kényszerítettek minket, amibe Roger és én magunktól nem mentünk volna” – ismerte el a gitáros. De Deaconnak volt egy szövetségese a szintén tánczenerajongó Freddie Mercury személyében. Deacon nem énekes volt, ezért Mercury lett a tolmácsa, és olyan agresszívan énekelt, hogy bevérzett a torka. Mercury hangja segített megkülönböztetni a Queen dalát más diszkófelvételektől. Előadásában nyoma sincs a Good Times című Chic-sláger simaságának úgy köpködi ki a szöveg szavait, mint a törött fogakat.

A dal merész lépés volt a Queen részéről, különösen az akkori zenei élet hangulatát tekintve. „Roger utálta – mesélte May 2008-ban. – Nem akarta, hogy a Queen funkyvá váljon.”

„Nem utáltam – bizonygatta Taylor. – Sohasem elleneztem a dalt; csak úgy gondoltam, nem lesz sláger.”

1980 júliusában, amikor a Queen négy, telt házas koncertet adott a Los Angeles-i Forum arénában, Michael Jackson és a fivérei megnézték őket a kulisszák mögül. „Az öltözőben voltak, és csak az »Another One Bites the Dust«-ról beszéltek” – emlékezett vissza Taylor. A Queen állítja, hogy a The Jackson 5 győzte meg őket arról, hogy adják ki kislemezen a dalt, az együttes turnécsapata viszont ragaszkodik ahhoz, hogy ők voltak. „De azt mondták, mi csak keverjünk még néhány koktélt” – poénkodott az egyikük.

Bárhogy is történt, a Queen beadta a derekát, és a kislemez egyik korai kiadását a fekete rádiók hamarosan már játszották, köztük a New York-i WBLS. A Queen gazdaságilag kedvezőtlen pillanatban fordult a diszkó felé, de még így is slágert alkotott. A dal a hetedik helyezést érte el a hazájukban, és második lett a Billboard soul és diszkó slágerlistáján, ami néhány váratlan következménnyel járt. „Sokan megvették a kislemezt, majd eljöttek a koncertjeinkre, mert azt hitték, feketék vagyunk – mondta May –, de hirtelen rá kellett jönniük, hogy nem.”

A Chic basszusgitárosa, Bernard Edwards 1996-ban halt meg, de mindig kitartott amellett, hogy nem okozott neki problémát, hogy a Queen felhasználta a basszusszólamát. Csak a kritikusokra panaszkodott, akik, figyelmen kívül hagyva a kronológiát, a Chicet vádolták meg azzal, hogy másolta a Queent. „Ezen emberek számára felfoghatatlan volt, hogy a fekete zenészek újítók tudnak lenni – tiltakozott. – Itt vannak ezek a suttyó diszkós srácok, és lenyúlják ezt a rock and roll dalt.”

A dal ahhoz is közel került, hogy egy hollywoodi kasszasiker betétdala legyen. 1982-ben a színész-rendező Sylvester Stallone megkörnyékezte a Queen menedzsmentjét, hogy használhassa a dalt a Rocky III.-ban, a bokszról szóló mozifilm-sorozatának következő részében. A film egyik korai változatában még fel is hangzott az „Another One Bites the Dust”, de végül soha nem kötöttek szerződést. Ehelyett az ismeretlen amerikai soft rock együttest, a Survivort kérték meg, hogy alkossanak valamit a dal pótlására, és ők megírták az Eye of the Tigert. „Köszönjük szépen, Queen” – mondta Jim Peterik, a szám egyik szerzője, miután a dal tizenkilenc országban a legjobb tíz közé került a slágerlistán.

Az „Another One Bites the Dust” több mint egy évtizedig a Queen utolsó amerikai slágere volt. Az együttest Amerikában még mindig rockegyüttesnek tartották, nagy R-rel. A dal, Mercury rövidre vágott hajával és újonnan növesztett bajuszával párosítva, összezavarta azokat, akik azt várták egy rockegyüttestől, hogy a tagok külső megjelenése és a zene hangzása is a Van Halenre vagy annak egyik variációjára hasonlítson.

2012-ben orvosi szakértők bemutatták, hogyan használják az „Another One Bites the Dust”-ot az újraélesztés gyakorlása során. A dal 120 ütem/perces ritmusa nyilvánvalóan tökéletes a mellkaskompresszió számolásához.

„Még mindig meglepődöm azon, hogy sláger lett – vallotta be zavartan Roger Taylor. – De ez is csak azt mutatja: mit tudhatok én?”

Austin, Mary

A feleség meséje

Freddie Mercury soha nem cserélte ki a konnektort vagy a villanykörtét. És vezetni sem tanult meg. Az 1970-es években és később is ezek a feladatok a társára és legkedvesebb barátjára, Mary Austinra hárultak. A pár még azután is elválaszthatatlan maradt, hogy Mercury megbékélt a saját szexuális irányultságával.

Mary úgy emlékszik, hogy 1969 végén vagy 1970 elején találkozott először Freddie-vel. Akkoriban Fulhamben élt egy apró sorházban özvegy édesapjával (aki, hasonlóan elhunyt édesanyjához, siket volt). Mary tizenöt évesen befejezte a tanulmányait, titkárnő lett, majd a Bibánál, a menő kensingtoni ruhaüzletnél helyezkedett el. Ez a Smile együttes birodalmának szívében volt – közel az Imperial College-hoz, valamint Mercury és Roger Taylor standjához is.

Egyik délután Freddie és Roger együtt vonult be a Bibába. Több hónap eltelt, mire Mercury randira hívta a lányt (aki közben Brian Mayjel találkozgatott). 1971 nyarán Freddie és Mary elmentek megnézni a Mott the Hoople koncertjét a Marquee klubba. Mercury alig tudott egy italt fizetni, de még így is elbűvölte a lányt. „Freddie senkire sem hasonlított, akivel addig találkoztam – mesélte. – Hihetetlenül magabiztos volt, már-már arrogáns.”

Mary később elvitte Freddie-t, hogy találkozzon az apjával, akit nem figyelmeztetett arra, milyen szokatlan a barátja külső megjelenése. A szomszédok összerántották a függönyeiket, amikor az önelégült, „perzsa piperkőc” testhez simuló nadrágban, göndör fekete hajával és nagy fogaival megjelent a kerti úton. „Valószínűleg sokkolta az apámat” – ismerte be Mary. Apa és lánya jelnyelven kommunikált egymással. Freddie édesen mosolygott, és azon gondolkodott, miről beszélhet a másik kettő.

Öt hónappal az első randijuk után Mary és Freddie már együtt éltek egy egyszobás lakásban a Victoria Road 2. szám alatt, Kensingtonban. Általában Mary fizette a lakbért (hetente 10 fontot), mert Freddie-nek egy vasa sem volt. Két évvel később a Holland Road 100.-ba költöztek egy kicsivel nagyobb lakásba, amelyet két macskájukkal – Tommal és Jerryvel –, valamint Freddie pianínójával osztottak meg.

A lakbér hetente 19 font volt. A lakást színes ágytakarókkal, tollakkal, levelekkel és díszekkel dekorálták, és a látogatóknak porceláncsészékben szolgálták fel a teát. De a párnak alig futotta arra, hogy ételt vegyen magának. „Akkoriban olyan kevés pénzünk volt, hogy csak egy függönyt engedhettünk meg magunknak, amelyet így a hálószobában akasztottunk fel – emlékezett vissza Mary. – A konyhán és a fürdőszobán egy másik párral osztoztunk.”

Mary később azt mondta, három évbe telt, míg igazán beleszeretett Mercuryba. Ez idő alatt rájött, hogy a hihetetlen önbizalom csak a fiú szerénységét és bizonytalanságát leplezte. A Queen egyre több pénzt keresett, de bizalmatlanok voltak a menedzsmentjükkel szemben. Emiatt Freddie gyanakvóvá vált az emberekkel és indíttatásaikkal szemben, de soha nem lett az Maryvel. „Tudtuk, hogy megbízhatunk egymásban, és soha nem bántanánk egymást” – mondta Mary.

„Mary kedves lány volt – mesélte Alan Mair zenész, aki korábban egy ideig a Kensington Marketen volt standtulajdonos. – Gyakorlatias volt, közvetlen és egyenes. Nagyon szép volt, és kedves.”

1974 után azonban Mercury élete a turnék, stúdiófelvételek és sajtóinterjúk szédítő körhintájává alakult. „Amikor megismerkedtem vele, még Freddie Bulsara volt – mondta Mary –, de mostanra ő lett Freddie Mercury.”

Mary segített partnerének kézben tartani az új életmódját, ő gondoskodott a mindennapi ügyeiről. Kívülről még mindig egy pár voltak. Mercury még meg is kérte Mary kezét, és vett neki egy eljegyzési gyűrűt – egy csodaszép egyiptomi szkarabeuszt. Azonban miután eljegyezte, soha többé nem hozta szóba a dolgot. Titokban a szexualitásával küzdött. „Volt valami, amit eltitkolt, és nem hiszem, hogy jólesett neki, hogy hazudott önmagának” – mondta Mary.

A csúcspont a „Bohém rapszódia” volt. Brian May és mások szerint a dal szövege Mercury magánéletére vonatkozó kódolt utalásokat tartalmaz. A dal sikere növelte Mercury önbizalmát és az önmagába vetett hitét. 1976-ban elárulta Marynek, hogy biszexuális. A lány azt felelte, azt hitte, homoszexuális.

Mary átköltözött a kensingtoni ikerházból egy közeli lakásba, melyet Freddie vett a kiadói jogdíjakból. A költözés után Mary észrevette, hogy rálát Freddie lakására a fürdőszobája ablakából. Kapcsolatuk természete megváltozott, de a barátságuk megmaradt. Mercury pasijai jöttek-mentek, de – egy, a Queenhez közel álló személy szerint – „Mary biztos pont maradt Freddie életében”. És a múzsája is. Sokan úgy gondolják, hogy a „Love of My Life” című balladát neki írta, Freddie azonban szokása szerint zárkózott maradt, és ezt soha nem erősítette meg.

1980-ban Mercury megkérte Maryt, hogy keressen számára új otthont. Így talált rá Garden Lodge-ra – egy csodálatos György korabeli lakóházra a Logan Place-en, Kensingtonban. Később az is Mary feladatai közé tartozott, hogy gondoskodjon arról, Freddie személyzete megkapja a járandóságát. A személyzethez tartozott élettársa, Jim Hutton is, akit névleg kertészként alkalmazott. Ők ketten – a volt „feleség” és az élettárs – gondoskodtak Mercuryról az utolsó éveiben.

Azonban az, hogy bár nem hivatalosan, de Mercury felesége volt, kihívásokat jelentett Mary számára. Halála után Mercury Maryre hagyta Garden Lodge-ot az eladásaiból és kiadásaiból származó jövedelem jelentős hányadával együtt. Addigra Mary feleségül ment Piers Cameron festőhöz, akitől két fiúgyermeke született, Richard és James. Mercury, aki Richard keresztapja volt, azt szerette volna, ha régi háza családi otthonná válik.

Mary Cameronnal kötött házassága azonban 1993-ban véget ért. Ebben az időben Mary a saját gyászával, illetve Freddie halálának jogi és személyes következményeivel volt elfoglalva. Jim Hutton mellett Peter Freestone (Mercury segítője) és Joe Fanelli (a szakácsa) is Freddie-vel élt, és gondoskodott róla Garden Lodge-ban. Bár Mercury meglehetősen nagy összeget hagyott rájuk a végrendeletében, csak vonakodva hagyták el a pazar otthont.

Mary vette át Garden Lodge-ot, de három évbe telt, mire rá tudta venni magát, hogy belépjen Freddie egykori hálószobájába. Továbblépett, de nem volt könnyű. A második házassága, melyet Nicholas Holford üzletemberrel kötött, 2002-ben válással végződött. A külvilág számára és a Queen táborának számára azonban mindig Freddie özvegye marad.

Garden Lodge kapuját és a körülötte lévő falakat sok éven át graffitik borították – üzenetek, melyekben a világ minden tájáról érkező rajongók szeretete és részvéte nyilvánult meg. 2017-ben aztán a falakat és a kaput letisztították, és figyelmeztető táblákat helyeztek ki, ami sok rajongóból felháborodást váltott ki. „Néhányan azt is mondták nekem, hogy én csak a ház felügyelője vagyok” – mesélte Mary.

Mary Austin Freddie-vel közös életét nagy költői szabadsággal dolgozták fel a Bohém rapszódia című mozifilmben. A szerelmük adta a történet gerincét: hogyan fogadta el Mary Freddie szexuális irányultságát, hogyan bátorította, és gondoskodott róla. A valódi Mary még nem nyilatkozott hivatalosan. „Nagyon visszavonult életet él – mondta Graham King, a film producere –, és mi szeretnénk ezt tiszteletben tartani.”

„A miénk tiszta barátság és a legnemesebb barátság – felelte egyszer Mercury, amikor élete szerelméről kérdezték. – Mary a társam az életben. Számomra ez házasság volt. És különben is, mi a házasság?”

B

BAJUSZ

Látható szőrzet

Roger Taylor legtalálóbb megjegyzése Freddie Mercury arcszőrzetéről így szól: „Érdekes, nagyobb sajtóérdeklődés kísérte, hogy bajuszt növesztett, mint ha meztelenül végigsétált volna az Oxford Streeten.” Helyes meglátás. Mercury bajusza túlélte a tulajdonosa halálát. 2019-ben a 21. helyezést érte el a Men’s Health magazin „Minden idők legjobb 40 bajusza” szavazásán, éppen csak megelőzve Lionel Richie popkiválóságot, és egy kicsit lemaradva Frida Kahlo mexikói festőművész mögött.

Freddie először 1980 tavaszán Münchenben tett szert erre a megosztó „kiegészítőre”. „Imádom” – mondta mindenkinek a Musicland Stúdióban. De ezzel a véleményével egyedül volt. A bajusz teljessé tette a „Castro-klón”-kinézetét. Ezt a szleng kifejezést (ami San Francisco melegbarát Castro-negyedének nevéből eredt) azokra a homoszexuális férfiakra használták, akik eltúlozták a hagyományos férfias kinézetüket bajusz, rövid haj és kockás ing viselésével. Mercury ennek a külsőnek az elemeit használta a következő két évben.

A bajusz azonban az egykori mozicsillagok iránti rajongását is tükrözte, például a filmes bálvány, Clark Gable irántit (aki 16. lett a Men’s Health szavazásán). Freddie később felkérte a veterán fényképészt, George Hurrellt, aki egykor Gable-lel és más hollywoodi sztárokkal is dolgozott, hogy fényképezze le a Queen tagjait a The Works borítójához.

A bajuszt nyilvánosan 1980 májusában leplezték le a Queen új kislemezén megjelent „Play the Game” című számhoz készített videóklipben. Az elégedetlen rajongók borotvákat kezdtek el küldözgetni az együttes irodájába. „Egy férfi bajuszt növeszt? Nagy cucc” – méltatlankodott Taylor. A színpadra is dobáltak borotvákat a Queen következő amerikai turnéján. „Fiúk, nektek tetszik ez a bajusz? – cukkolta Mercury a közönséget. – Leszarom.”

Ma a Queen zenéje egyetlen nagy amorf dalgyűjtemény. A ’80-as évek elején azonban az énekesük felső ajkának állapota volt a vízválasztó. Vannak, akik számára élesen elvált a Freddie bajusza előtti Queen-zene a bajusz utánitól.

Az arcszőrzet megmaradt szinte az egész évtizedben, de egy rövid időre eltűnt az 1984-es „I Want to Break Free” videóklipjének néhány jelenetében. A Queen történetírója, Jim Jenkins jelen volt a forgatáson, és megdicsérte Mercuryt, amiért frissen borotválkozott. „Ezt mondtam: »Nahát, visszakaptuk a régi Freddie-t, írhatnál újra pár rendes számot.« Rám nézett; megfagyott a vér az ereimben. Ha pillantással ölni lehetne…”

Baker, Roy Thomas

Az ötödik kakas

Roy Thomas Bakert, a Queen társproducerét már gyerekkora óta elvarázsolták a hangok. Még ma is élénken él benne, hogy ötéves korában bement szülei fürdőszobájába, és rájött, hogy az sokkal jobban visszhangzik, ha meztelen, mint ha fel van öltözve. „És ez kíváncsivá tett” – vallotta be.

Baker, aki 1946-ban Hampsteadben született, London északi részén, már gyerekkorában is szerette a popzenét. A Tamla Motown és Stax lemezeket hallgatva azonban tudni akarta, miért hangzanak ezek jobban, mint brit társaik.

Akkor kezdte megérteni az okokat, amikor tizennégy évesen dolgozni kezdett a Decca Recordsnál. Elton John későbbi producere, Gus Dudgeon szárnyai alatt tanult, és – mintegy a Queennel töltendő élet kóstolójaként – hangmérnökként segédkezett a D’Oyly Carte Opera Companynak. 1970-ben Baker már a Trident Stúdiónál dolgozott a Sohóban. Ott megbízták azzal, hogy segítsen remixelni a blues-rockot játszó Free All Right Now című kislemezét. A sláger az Island Records számára készült, és mivel Baker a Trident alkalmazásában állva vállalt maszek munkát, a nevét nem tüntették fel a közreműködők listáján. „Úgy kellett becsempésznünk őt – emlékezett vissza Andy Fraser, a Free basszusgitárosa. – Szegény Roy, annyira ideges volt.”

Ezek után Bakernek nem okozott gondot, hogy megőrizze hidegvérét. Először 1971 telén találkozott a Queennel, amikor ellátogatott a De Lane Lea Stúdióba, Wembley-ben: „Megnéztem a stúdiót, és ez az ismeretlen banda megegyezett velük, hogy játszhatnak, amíg a technikusok mással vannak elfoglalva.” Az első dal, amelyet Baker hallott, a Keep Yourself Alive volt.

„Teljesen elfeledkeztem a stúdióról – mesélte. – Nagyon nagy hatással voltak rám.”

Baker már megalapította a kiadóvállalatát, a Neptune-t társproducereivel, akik szintén tridentesek voltak: John Anthonyval, aki korábban dolgozott a Smile-lal és Robin Geoffrey Cable-lel. Mindhárman szerződést akartak kötni az új együttessel. Végül Baker lett a Queen első négy albumának és az 1978-as Jazznek a társproducere.

Már a kezdetektől összekötötték az együttes tagjaival a közös ambíciók. „A Queennek megvoltak a zenei elképzelései, hogy mit akarnak lemezre venni, és nekem megvoltak a kiadói elképzeléseim – magyarázta. – Ráadásul bolsik, botrányosak és agresszívak voltak.”

Freddie Mercury egyszer „négy harcoló kakashoz” hasonlította a Queent. Baker volt az ötödik kakas. Tim Plester alakításától eltérően, aki elnyomott bólogató Jánosként ábrázolta a Bohém rapszódia című filmben, az igazi Roy éppen olyan nyílt és szókimondó volt, mint a pártfogoltjai. Ő és a Queen megtépázták egymás tollait, de kölcsönös volt köztük a tisztelet.

„Valahányszor együtt dolgoztam Freddel, volt köztünk ez a kimondatlan dolog: amikor nem a rögzítőasztal mögött ültem, hanem az asztal és az üveg között – emlékezett vissza Baker –, Freddie az arckifejezésemből meg tudta mondani, úgy gondolom-e, hogy elég jól énekel.”

A Queen II albumon, a nagylemezen, amelynek Baker a „vegyes saláta” becenevet adta, használtak mindent, amit csak tudtak: szakaszos éneklést, visszafelé lejátszott gongokat, többszörös áthangosításokat, „virtuóz kasztanyettát”. Az együttes és a producer digitális hangzásra vágyott az analóg világban. „Royt nagyfokú maximalizmus és hibátlan technikai hozzáállás jellemezte” – mondta Brian May. Ez a kölcsönös csodálaton alapuló együttműködés még két album erejéig tartott ki, ezek voltak a Sheer Heart Attack és az A Night at the Opera. „De addigra Roy egója teljesen elszállt” – árulta el egy bennfentes.

Baker lelépett az Egyesült Államokba, hogy más művészekkel készítsen lemezeket. Rendkívüli időszak volt. Baker kimerítette a kiadóvállalat költségvetését azzal, hogy Dusty Springfield It Begins Again albumából listavezetőt akart csinálni, és közben Ian Hunter Overnight Angels című nagylemeze katasztrófák sorozata volt. (Az albumon közreműködők tizennégy autóbalesetet szenvedtek, és az állandó stúdiójuk Québecben kigyulladt. Baker kénytelen volt kiugrani egy emeleti ablakból egy hókupacba, pucéran, később fagyási sérülésekkel kezelték.) Ebben az időszakban azonban Baker tovább csiszolta a hallását. Többé már nem volt arra szükség, hogy a „vegyes saláta” minden összetevőjét felhasználják egy lemezen. 1978 februárjában ő lett a producere a bostoni újhullámos csapat, a Cars debütáló albumának. Három hét alatt megvolt vele, és nem használt virtuóz kasztanyettákat. A nagylemez és a hozzá kapcsolódó kislemezek is platinalemezek lettek.

Röviddel ezután Bakert visszahívták az „anyahajóra” (a Queen így nevezte magát), hogy a Jazz társproducere legyen. Sikeresnek ítélte a vállalkozást („Azt hiszem, mindnyájan jól szórakoztunk.”), de ez volt az utolsó alkalom, hogy ő és a Queen együtt dolgoztak.

Baker teljes mértékben kihasználta a ’80-as éveket. A nagy együttesek, nagy elképzelések és még nagyobb produkciók korszaka volt ez. Hosszú hajával, elmaradhatatlan napszemüvegével és hollywoodi, kapuval védett házával Roy sokkal jobban hasonlított egy rocksztárra, mint némelyik pártfogoltja. Rendszertelenül készített albumokat a Journey, a Cheap Trick, a Foreigner és Alice Cooper számára, és az Elektránál az A&R részleg rangidős elnökhelyettese lett.

1982-ben a Mötley Crüe, egy feltörekvő glam metal banda megkérte Bakert, hogy remixelje a debütáló nagylemezüket. Azért őt kérték meg, mert korábban a Queennel dolgozott együtt. A Mötley Crüe tagjai RTB-nek szólították, és csüggtek minden szaván.

„Nagyon sokat tanultam abból, ahogy figyeltem, hogyan dolgozik” – emlékszik vissza Tom Zutaut producer a Crüe érdes hangú emlékirataiban, a The Dirtben. – „Miután az együttes a stúdióban töltötte a napot, Roy általában meghívta őket a házába, ahol kokaint szippantottak a plexiüveges zongorájáról, mialatt ő arról az időről mesélt, amikor pontosan ugyanannál a zongoránál Freddie Mercury a „Bohém rapszódia”-t írta, miközben valaki orálisan kielégítette.”

Ez természetesen nem igaz. De Baker tisztában volt a legenda fontosságával. Ez segítette szakmai túlélését a következő században.

2005-ben a brit The Darkness együttes One Way Ticket to Hell… and Back című albumának producere lett, melynek szellemes pomp rockja sokat köszönhet a Queennek. A Darkness az 1970-es évek Queenjének Roy Thomas Bakerét akarta – és ő nem okozott csalódást. Az albumon használtak egyedi készítésű pánsípokat, egyetlen dalban ezer hangsáv volt, és Justin Hawkins szólóénekes egy pezsgősvödörbe énekelt. Freddie minden bizonnyal elismeréssel adózott volna a teljesítménynek.

A királyi udvar: Roy Thomas Baker (a jobb szélen) a Queen tagjaival,
Ian Hunterrel a Mott the Hoople-ból (napszemüvegben)
és barátokkal, Montreal Forum, 1977

Bali

John Deacon rejtélyes eltűnése

Az 1984-es The Works album elkészítése nem volt kellemes élmény a Queen számára. A tagok versengtek egymással, hogy kinek a dala kerüljön a lemezre; az együttes másik három tagja szenvedett Freddie Mercury túl sok szólója miatt; a személyes kapcsolatok veszélybe kerültek.

John Deacont különösen bántotta a feszültség. Később elismerte, hogy „unatkozott, és maga alatt volt” a Hot Space turnéja és a The Works közötti üresjárat idején. De a lelkiállapota akkor sem javult, amikor elkezdték a munkát az új albumon.

1983 őszén, miután két hónapot töltöttek Los Angelesben a The Works felvételein dolgozva, a Queen visszatért a müncheni Musicland Stúdióba és a város ismerős kikapcsolódásai közé: férfiak, nők, alkohol, drogok és a Sugar Shack diszkó. Aztán egyik reggel hajnali ötkor Peter „Ratty” Hince, a turnéstáb egyik tagja, kopogtatást hallott a hotelszobája ajtaján. A főnök volt az. Deacon azt mondta, hogy szüksége van egy kis pénzre, mert repülőjegyet foglalt Bali szigetére, és pár órán belül indul a gépe.

„Mikor jössz vissza?” – kérdezte Hince.

„Nem tudom – felelte Deacon. – Majd hívlak. Szükségem van egy kis szünetre. Tele van a hócipőm az egésszel. Légy szíves, szólj a többieknek.”

Visszaemlékezéseiben, A színfalak mögöttben, „Ratty” felidézi, hogy odaadta Deaconnek a pénzt (amit egy utazóládában rejtegetett a Musiclandben), kivitte őt a repülőtérre, és feltette a repülőre. A Queen többi tagjával a stúdióban közölte a hírt. Mercury azonnal felpattant az egyik asztal tetejére, és elkezdte énekelni a Bali Ha’i kezdetű slágert a Déltenger című musicalből: „Bali Ha’i may call you – dúdolta halkan, teli szájjal vigyorogva – any night, any day…” („Bali Ha’i hívhat téged, bármelyik éjjel, bármelyik nap”)

„Részünkről rendben volt, mert már mi is kezdtünk becsavarodni – mondta Brian May, aki azt is állította, hogy Deacon hagyott egy rövid üzenetet a basszusgitárján: „Balira mentem.” Hince szerint az utóbbi nem igaz.

Senki sem árulta el, miért volt John Deaconnek szüksége a szünetre, és – főleg – miért Balit választotta. „Személyes oka volt” – mesélte Hince. Egy héttel később azonban Deacon felhívta „Ratty”-t, és megkérte, foglaljon neki egy másik lakosztályt a müncheni Hiltonban. Úton volt visszafelé.

Hince ment érte a repülőtérre. Nem beszéltek többet a dologról, és ott folytatták a felvételeket, ahol abbahagyták. Az egyetlen szembetűnő különbség az előzőekhez képest az volt, hogy John borzalmasan leégett, a bőre hámlott és mindenhol ott volt a stúdióban. Mercury újabb becenevet talált neki. Attól kezdve a Queen rejtélyes basszusgitárosát John „Snakeman” („Kígyóember”) Deaconnek hívták.

Becenevek

Avagy hogyan nevezték egymást a Queen tagjai

Freddie Mercury:

„Melina” – a görög színésznő, énekesnő és politikai aktivista Melína Merkúri után.

Brian May:

„Maggie” – Rod Stewart „Maggie May” című 1971-es slágere után.

Roger Taylor:

„Liz” – Elizabeth Taylor mozicsillag után (aki később emlékezetes módon azt kiáltotta a Freddie Mercury-emlékkoncerten tartott beszéde során: „Használjatok óvszert!”).

John Deacon:

„Deaky” – a családnevéből rövidítve. „Ostrich” („Strucc”), mert „olyan volt, mint egy madár, aki csendben van egészen addig, amíg végre le nem rakja a tökéletes tojást”. „Birdman” („Madárember”) az 1962-es börtönfilm, a Birdman of Alcatraz (Az alcatrazi ember) után (ami a leborotvált fejű gyilkos, Robert Franklin Stroud bebörtönzését vitte filmre), mert rövidre vágatta a haját 1978-ban.

Bicycle Race és Fat Bottomed Girls

A Queen útmutatója a szexhez

1978 júliusában a neves kerékpárversenyt, a Tour de France-ot a „Borz” és a „Főnök” becenevekre hallgató Bernard Hinault nyerte meg. Amikor megkapta a vágyott sárga pólót és a tízezer frankos nyereményt, még nem tudta, hogy ő és a többi kerékpáros a Queen egyik legnagyobb slágerét ihlették meg.

Az együttes nem sokkal korábban kezdett dolgozni a Jazz című albumon, melyet részben a montreux-i Mountain Stúdióban, részben a Tengeri-Alpok lábánál fekvő Super Bear Stúdióban vettek fel. Roger Taylor felidézte, hogy Freddie Mercury lenyűgözve figyelte a Tour de France bicikliseit, feltehetően a feszülő combok és a biciklisnadrágok látványa miatt. „Teljes lelkesedéssel figyelt, és azt hiszem, ez megmozgatott valamit a képzeletében” – mesélte Taylor.

Függetlenül attól, hogyan és mikor jött az ihlet – a Super Bear Stúdió valójában négy- vagy ötórányira volt a bicikliverseny útvonalától, és a Queen amúgy is Montreux-ben lehetett a verseny ideje alatt –, Mercury a Tour de France tiszteletére írta a „Bicycle Race” című dalt.

Furcsa dal. Néha az újra és újra meginduló, majd megtorpanó ritmus nem a francia Alpokon keresztülszáguldó versenybicikli képét idézi fel, hanem egy defektes velocipédét, amely egy macskaköves utcán zötyög lefelé. De zseniálisan működik.

„Aztán Freddie azt mondta nekünk, hogy a dal közepén lesz egy biciklicsengő-szóló” – mesélte Taylor.

„És Montreux környékén minden kerékpárosüzletet átkutattunk, hogy különböző hangú és hatású csengőket gyűjtsünk össze” – emlékezett vissza Peter „Ratty” Hince, turnémenedzser.

A Bicycle Race 1978 októberében jelent meg dupla A oldalú kislemezként a „Fat Bottomed Girls”-szel. Egy popdal, amelynek az elején háromszor éneklik el a bicycle szót a cappella kvartett stílusban, garantáltan felkelti a figyelmet. Aztán a dalszöveg utal két aktuális mozisiker címére – A cápára és a Csillagok háborújára –, illetve a vietnami háborúra és Mercury kedvenc drogjára, a kokainra. Ezután következik egy tizenöt másodperces biciklicsengő-szóló. Addigra Mercury már a „fat bottomed girls” (nagy fenekű lányok) érkezését is bejelentette, megkérve a hallgatókat, hogy fordítsák meg a lemezt, és játsszák le a másik oldalát is.

Brian May „Fat Bottomed Girls” című dala sokat elmond a Queenről és a szexről, azzal, hogy nem kimondottan szexi. Ma a dalszöveg hallatán egy pillanatra meghökkennünk. A dal főhősét szemlátomást megrontotta egy „rossz dadus”, aki „rossz kisfiút” csinált a gondjaira bízott „vézna srácból”. A szerző azt állította, hogy a dalt nem a szex, hanem jóval inkább az együttes legodaadóbb rajongói inspirálták. „A közösségről szól – mondta May. – Azokról az emberekről, akik a szemed előtt vannak, amikor játszol. Ez a dal róluk szól, és nem kell, hogy ők legyenek a legszebb lányok vagy a legjóképűbb férfiak, ha lelkesek.” A kislemez megjelenése után nem sokkal ugyanazok a rajongók, akikre May utalt, biciklicsengőkkel kezdtek megjelenni a Queen koncertjein.

A dal címe szélesebb körben is hatást gyakorolt. Michael McKean, aki David St. Hubbinst játszotta az 1984-es A turné című dokumentumfilm-jellegű alkotásban, megerősítette, hogy a Queen dala ihlette a paródiában szereplő rockerek „Big Bottom” című számát.

„Pattanjatok fel a biciklire, és tekerjetek!” – szólít fel Mercury a „Fat Bottomed Girls” 3:25 perce körül. Az egész nagyon átgondolt volt: a két dal a lemez két oldalán idézi egymás címét. És mindkét dalból, provokatív címeiktől kezdve egymásra utaló szövegeikig, csak úgy árad az önbizalom. A Queen itt tökéletesen magabiztos.

Ugyanez az arroganciába forduló magabiztosság áll a „Bicycle Race” videóklipjének hátterében. A klipben a Queen előadja a dalt, és ezt a képet időnként arról készült felvételek váltják, hogy pucér manökenek bicikliznek körbe-körbe a Wimbledon Stadionban. Egy meg nem erősített EMI-pletyka szerint a Queennek ki kellett fizetnie a kölcsönzőnek a biciklinyergek árát, miután a tulajdonosok megtudták, hogy a kerékpárosok meztelenül ültek a nyeregben.

1978-ban a klipet túl pikánsnak tartották ahhoz, hogy vetítsék, de a kislemez 11. helyezést ért el a brit slágerlistán. Ma borzasztóan szelídnek tűnik; inkább hasonlít a Folytassa a kempingezésthez, mint az Emmanuelle-hez, még egy mellbimbó vagy némi fanszőrzet sem villan ki benne sehol. „A zenénkben a szex vagy rejtetten van jelen, vagy félig viccesen utalunk rá – mondta Brian May. – De mindig jelen van.”

„Big Spender”

A Queen a Broadwayn

A Queen az első menedzseri szerződését részben a „Big Spendernek” köszönhetően írta alá. Freddie Mercury odavolt Shirley Bassey 1967-es slágeréért, az együttes a kezdetektől játszotta. 1972. március 24-én egy egészségügyi főiskolai bálon zenéltek Forest Hillben, London déli részén. A közönség soraiban ott volt John Anthony, a Trident producere, és Barry Sheffield, a stúdió társtulajdonosa.

Abban az időben Sheffield és a testvére, Norman, még nem jutottak dűlőre, hogy szerződtessék-e a Queent. Azonban amikor Brian May elkezdte játszani a „Big Spender” riffjét, Sheffield nevetve a producerhez fordult, és azt mondta: „Rendben, ennyi. Szerződtetjük őket.”

A „Big Spender” Cy Coleman és Dorothy Fields Sweet Charity című Broadway-musicalje számára készült, amely egy New York-i táncosnő (az eredeti történetben prostituált) romantikus kalandjairól szól. A dal az 1969-es, Shirley MacLaine főszereplésével készült filmváltozat után egyetemes sztriptízhimnusszá vált.

A Queen változata keményebb volt Bassey-énél, vagy a mozifilmbeli feldolgozásnál – képzeljük el, hogy a Black Sabbath egy rúdtáncos bárban játszik –, de mindez szokatlannak számított abban az időben, amikor a progresszív rock volt az uralkodó. „Mindenféle zenét hallgatok, Hendrixtől Liza Minnelliig, vagy akár Mae Westig” – magyarázta Mercury. A „Big Spender” jól példázza a Queen képességét az öniróniára és az elvárásoknak való meg nem felelésre. Még 1986-ban, az utolsó, Freddie Mercuryval zajló nagy-britanniai turnéjukon is előadtak belőle egy részletet. „Jó móka volt – mesélte Roger Taylor –, és vicces volt látni az emberek arckifejezését, amikor játszani kezdtük.”

Shirley Bassey soha nem kommentálta a Queen verzióját, de később két dalukat is felénekelte. 1995-ben és 1996-ban a „Who Wants to Live Forever”-t és a „The Show Must Go On”-t adta elő tüdőrepesztő Broadway-stílusban. Ezzel a kör bezárult.

Billentyűsök

A Queen segítői

Morgan Fisher

Alkalmazásának időtartama:
1982. április – 1982. június

A Mott the Hoople volt billentyűse, Morgan Fisher volt az első kívülálló zenész, aki Queen-turnén vehetett részt. Akkor találkozott az együttessel, amikor a Mott előzenekaraként léptek fel 1973-ban, de nem gyakoroltak rá különösebb hatást. „Nem, nem voltam nagy Queen-rajongó – ismerte be. – Egy kissé túl őrültek voltak az én ízlésemnek.” Fisher kiszállt a Mott the Hoople-ból, és 1980-ban a zeneipart is otthagyta. „Elegem lett, és Indiába mentem meditálni.”

A következő évben Fisher Belgiumban élt, ám elfogyott a pénze. „Ezért leveleket küldtem az angliai barátaimnak, köztük Brian Maynek, megírtam nekik, hogy munkát keresek.” A Queen irodája egy táviratban válaszolt, küldtek néhány Queen-lemezt és egy jegyet Los Angelesbe, ahol a Queen billentyűsöket hallgatott meg a Hot Space-turnéra. Fisher versenytársa Roger Powell (az amerikai progresszívrock-együttes, az Utopia tagja) volt, de a Queen hőseivel, a Mott the Hoople-lal való kapcsolata az ő javára billentette a mérleget.

Fisher csatlakozott a Queenhez egy két hónapos európai turnéra, amely 1982 áprilisában kezdődött. Abban az időben, amikor a Mottban játszott, erősen ivott, és amolyan udvari bolond szerepet töltött be az együttesben. „Azt hiszem, a Queen erre a Morgan Fisherre számított – mesélte. – Most mindennap meditálok ahelyett, hogy lerészegednék.” A turné személyzete, akik tisztában voltak Fisher meditáció iránti érdeklődésével, és tudtak arról is, hogy Indiában tartózkodott egy ideig, tréfálkozni kezdtek rajta. Az egyik este, amikor felment a színpadra, látta, hogy a hangszerei mellé valaki krétával egy nyilat rajzolt, amely a „kelet” szó felé mutatott.

„Profin zenéltem, de volt valami bennem, ami miatt a Queen kényelmetlenül érezte magát – mondta. – Ezért én is kényelmetlenül éreztem magam.” Fisher utolsó fellépésére a Queennel 1982 júniusában került sor a Milton Keynes-i stadionban. Láthatjuk őt a Queen on Fire című filmben, vörösesbarna kezeslábasban, amint Freddie Mercury zongoráján játssza a „Crazy Little Thing Called Love”-ot.

Fisher annak reményében ment el szabadságra, hogy újra csatlakozhat az együtteshez az amerikai turnéikon. De kapott egy táviratot, melyben értesítették, hogy a Queennek nincs többé szüksége billentyűsre. „Volt néhány, a dalokat tartalmazó kazettám, kupacba raktam őket a padlón, és rájuk ugrottam – árulta el. – A Queen-tagok túlságosan zavarban voltak ahhoz, hogy megmondják: »Morgan, valami nem oké, valaki mást akarunk helyetted.«” Napokon belül Fred Mandel lépett Fisher helyére.

Fred Mandel

Alkalmazásának időtartama:
1982. július – 1984. január

Fred Mandel stúdiózenészt a Queen volt producere, Roy Thomas Baker ajánlotta be az együtteshez. 1982 nyarán Mandelt behívták az együttes Los Angeles-i irodájába, hogy találkozzon Gerry Stickells turnémenedzserrel. „Két percig beszéltünk, azután azt mondta: »Megfelelsz« – idézte fel Mandel. – Megkérdeztem: »Nem akarod hallani, hogyan játszom?« Gerry így válaszolt: »Nem, csak azt akartam tudni, jó társaság vagy-e.«”

A következő vasárnap Mandel (akit „Fred2”-nek hívtak, mivel Mercury volt „Fred1”) már a Queennel próbált egy hetvenezer néző előtti fellépésre készülve, amelyre következő szerdán a Montreal Forumban került sor. Mandelt ügyessége („Egy hét alatt megtanultam játszani az új szintetizátoron”) gyorsan nélkülözhetetlen beugróvá tette.

1983-ban újra csatlakozott a Queenhez Los Angelesben, a Record Plantben, hogy segítsen a The Works felvételeinél. Mandel játszott a „Man on the Prowl”-ban, a „Hammer to Fall”-ban, a „Radio Ga Ga”-ban és az „I Want to Break Free”-ben.

Játszott később Mercury 1985-ös szólóalbumán, a Mr. Bad Guyon, majd elhagyta a Queen-anyahajót, és a Supertramppel és Elton Johnnal turnézott. „A Queennek félelmetes ereje volt – mondta visszatekintve. – A zenéjük egy része megtévesztően egyszerűnek hangzik, de valójában nagyon összetett. Freddie nagyszerű zongorista is volt. Nekem a mai napig gondot okoz a »Bohém rapszódia« eljátszása.”

Spike Edney

Alkalmazásának időtartama:
1984. augusztus–napjainkig

1984 nyarára Spike Edney önéletrajzában olyan zenekarokkal folytatott turnék szerepeltek, mint például a Boomtown Rats vagy a Duran Duran, játszott Edwin Starr együttesében, és harsonázott a Dexys Midnight Runnersben. Amikor Roger Taylor dobtechnikusa, Chris „Crystal” Taylor szólt neki, hogy lenne munka a Queenben, Edney éppen a West End-i éjszakai klub, a Stringfellows állandó zongoristája volt.

Megkérték, hogy vigye magával az útlevelét a Queen irodájába, és aztán kapott egy repülőjegyet Münchenbe egy, a következő hétfőn induló járatra: „Azt kérdeztem: »Mi van, ha nem tetszem nekik?« Erre azt felelték: »Akkor kedden hazarepülsz.«”

Edney első müncheni éjszakája azzal ért véget, hogy Roger Taylor lakosztályában pezsgőztek kedd reggel hatig. Megfelelt a meghallgatáson, és a Queennel maradt egészen addig, amíg turnéztak. Az elődeitől eltérően az ő színpadi jelenléte jól látható volt, ritmusgitáron is játszhatott a „Hammer to Fall” című számban. Együtt dolgozott Taylorral és Brian Mayjel a szólólemezeiken, és visszatért a feladataihoz a 2005-ös Queen + Paul Rodgers-turnén.

2009-ben Edney látta az American Idol című tévéműsorban énekelni Adam Lambertet, aki a Led Zeppelin „Whole Lotta Love” című dalát adta elő. Olyan hatást gyakorolt rá az előadás, hogy utána e-mailt írt róla Roger Taylornak. Két évvel később a sok közül az első Queen + Adam Lambert-turnén Edney játszott a billentyűs hangszereken.

Ma az Edney egyetlen bánata, hogy az emberek nem mindig hiszik el, hogy játszott a Queennel a Live Aiden. „A másodperc törtrészéig engem is látni – mondta a tévéfelvételre utalva –, de egyetlen vágás sincs rólam.”

Birminghami Városháza

Amikor a Queen fellépése rosszul sül el, 1. rész

A birminghami, a Victoria Square-en álló városházát az 1830-as években építették az ókori római Castor és Pollux templomának mintáját követve. Ennek megfelelően volt valami gladiátori a Queen itteni első fellépésében.

1973. november 27. volt, és a Queen a Mott the Hoople előzenekaraként lépett színpadra, ám a közönség nem vágyott senki másra, csak a Mott the Hoople-ra. A szereplés szerencsétlenül kezdődött, Freddie Mercury köszöntését: „Helló, Birmingham!” a közönség soraiból a kellemetlen „Kopjatok le, seggfejek!” bekiabálásokkal viszonozták.

„Bájos” – grimaszolt Mercury.

Egy szemtanú, a közönség egyik tagja szerint ez megszokott viselkedésnek számított a Városházán. Egy héttel korábban a Roxy Music előtt fellépő énekes-dalszerző Leo Sayer Pierrot bohócnak öltözve jelent meg a színpadon, mire az egyik csalódott Roxy-rajongó az erkélyről Leo irányába vizelt.

A Queen öt dala azonban, köztük a „Keep Yourself Alive”, megnyert néhány kétkedőt. Aztán Mercury megcsúszott, és a hátsóján landolt. Bár szemmel láthatóan levegő után kapkodott, folytatta az éneklést, és úgy tett, mintha az esés is az előadás része lenne. A kételkedők sajnos ismét ellene fordultak. Az utolsó szám (a „Jailhouse Rock”) alatt egy félig rágott hot dog lőtt ki a tömegből, és Freddie arcába csapódott, beterítve őt virslivel és ketchuppel.

A Queen, félelmet nem ismerve, újra vállalta a kockázatot, hogy az oroszlánok elé vetik, és a következő évben is játszott a városházán. Addigra már sztárok voltak, és a fellépés kellemetlenségek, repkedő ételek vagy vizeletürítés nélkül zajlott.

Bogie, Douglas

A Queen két és feledik basszusgitárosa

1980 tavaszán Douglas Bogie, skót gitáros a londoni AIR Stúdióban dolgozott egy albumon új együttesével, a RAF-fel. Hirtelen és elég váratlanul észrevette Brian Mayt a folyosón. Bogie furcsán érezte magát, de megnyugodott, amikor May megismerte, és beszélgetni kezdtek. A kényelmetlen érzés oka az lehetett, hogy régebben Douglas a Queen basszusgitárosa volt, de mindössze két fellépés után kirúgták.

A RAF többi tagja meglepődött, amikor gitárosuk bemutatta őket régi zenésztársának. „Szégyelltem, hogy a Queen kirúgott – mesélte Bogie –, ezért soha nem említettem. Azt gondoltam, az emberek süket dumának tartanák.”

Douglas Bogie tizennyolc éves volt, telefontechnikus-gyakornok, amikor 1971 februárjában jelentkezett egy, a Melody Makerben olvasott hirdetésre, mely így szólt: „Kitűnő új csapat basszusgitárost keres”. A Queennek problémája volt azzal, hogy megtartsa a basszusgitárosait. Addigra már kettő is volt nekik: Mike Grose és Barry Mitchell.

Bogie-t az Imperial College-ban hallgatták meg, és a Queenben február 19-én a hornsey-i városházán debütált, ahol a ’60-as évek agit rockereinek, a Pretty Thingsnek az előzenekaraként léptek fel. A közönség szemmel láthatóan kevesebb mint tíz emberből állt. A következő estén aztán sokkal nagyobb tömeg előtt játszottak a Kingston Főiskolán a progresszív rock királyainak, a Yesnek az előzenekaraként.

Bogie úgy gondolta, mindkét fellépés rendben volt, és később mesélte, hogy lelkesedését úgy fejezte ki, hogy „ugrabugrált” a színpadon. A kingstoni fellépés után a kocsiban azonban Freddie Mercury kijelentette, hogy a Queen időpocsékolás; azt állította, hogy az egész világ összeesküdött ellene, és azt mondta, többé már nem akar a banda tagja lenni. Az út végére Bogie meg volt győződve róla, hogy a Queen feloszlott.

Ma már úgy hiszi, hogy egy alaposan eltervezett húzás volt, hogy megszabaduljanak tőle, és kitegyék az együttesből. Élénk előadásmódja idegesítette a többieket. Egy 1991-es interjúban megkérdezték a Queent egykori rejtélyes basszusgitárosukról, akire csak Dougként emlékeztek, és a legtöbb, amit Brian May fel tudott idézni, az volt, hogy „lehetetlenül ugrándozott fel-alá”.

„Bárcsak mondtak volna valamit annak idején – panaszkodott Bogie, teljes joggal. – Senki nem szólt, hogy nehezményezik.” Öt hónappal a távozása után a Queen John Deacont vette fel helyette.

Bogie 1980-ban alapított új együttesének neve, a RAF, a rich and famous („gazdag és híres”) szavak rövidítése volt. Bogie nem vesztette el a humorérzékét, és később megjegyezte: „A RAF két olyan kiemelkedően sikeres albumot készített, hogy nem kértek meg minket egy harmadik készítésére…”

Douglas Bogie később televíziós műsorkészítő vállalkozást hozott létre, és boldogan beszél arról a rövid időszakról, amit a világ egyik legnagyobb rockegyüttesében töltött.

„Bohém rapszódia”

A Queen legnagyobb slágere hat felvonásban

ELSŐ FELVONÁS
„Is this the real life…”

A „Bohém rapszódia” első tizennégy másodperce a cappella ének. Az intrót és a zárást is a Rockfield Stúdióban (Monmouthshire) vették fel, úgy zsonglőrködve az 1975-ös technológia korlátaival, hogy helyet találjanak a zongorának, a szólóénekeknek, a háttérvokálnak és a még több háttérvokálnak.

Az intró a Beach Boyst idézte fel, mégpedig az együttesnek azt a korszakát, amelyben a „God Only Knows” született. Brian Wilson, a Beach Boys vezetője később azt mesélte, hogy a Queen dala lenyűgözte őt. „Van egy Queen nevű banda – nyilatkozta izgatottan a Creem magazinnak 1976-ban. – Csináltak egy számot, a »Bohém rapszódia«-t, mely válasz tinédzserkorom művészi zenéért mondott imádságaira.”

Wilson nagyon lelkessé vált ezen a ponton. „Tanulmányoztam a felvételt – folytatta. – Ismerem minden ütemét, borzasztóan tetszik, ugyanakkor meg is rémít. Évek óta ez a legnagyobb kihívás, amellyel találkoztam! Teljesen lenyűgöz, mire képesek az emberek, amikor elveszítik a fejüket, beleadnak mindent, és megőrülnek. A Queen ezt tette. Elegük volt abból, ami történik, és, az isten szerelmére, beleadtak apait-anyait, megtették, amit tudtak, és odacsaptak.”

Wilson nem mondott többet a „Bohém rapszódia”-ról, és a riporter témát váltott.

MÁSODIK FELVONÁS
„Mama, just killed a man…”

Az első szakasz tulajdonképpen bevezeti a történetet: egy gyilkosság beismerése, amelyet megbánás követ. Ez a téma gyakran szolgált különféle irodalmi művek alapjául, a görög tragédiaszerzőktől kezdve Shakespeare-en és Dickensen át egészen napjainkig. A zongoraintró viszont egész hátralévő queenes pályafutása alatt gondot okozott Mercurynak.

„Freddie soha nem állította, hogy profi zongorista lenne – írta korábbi személyi asszisztense, Peter Freestone. – Valójában nagyon tartott a „Bohém rapszódia” élő előadásától, nehogy elszúrja a zongoraszólamot.”

A szöveggel kapcsolatban sokkal magabiztosabb volt. „Az első dolog, amelyet Freddie lejátszott nekünk, a »Mama, just killed a man« volt – emlékezett vissza Roger Taylor. – Azt gondoltam: »Ó, ez egy fantasztikus versszak!« Tipikus librettó. Ki fogják végezni a főhőst gyilkosság miatt, és ő megbánja a bűnét. De végül inkább bölcselkedik róla, azt hiszem.”

A Queenben senki sem tudja biztosan, de van, aki szerint ez a kezdő sor korábban született, mint maga az együttes. 1969-ben Mercury és egy barátja, Chris Smith – a Smile volt billentyűse, aki Freddie évfolyamtársa volt a művészeti iskolában – ebédidőben megpróbáltak dalokat írni a főiskola zeneszobájában.

„Frednek volt egy anyaga, amelyet »The Cowboy Song«ként emlegettünk – számolt be Smith. – A kezdő sora így szólt: »Mama, just killed a man.« Ennyi volt meg belőle. Csak ennyi. Amikor évekkel később meghallottam a »Bohém rapszódia«-t, azt gondoltam: »Ó, Fred végre befejezte a dalt!«.”

„A »Bohém rapszódia« igazából három dal volt, és én csak összeraktam őket – mondta Mercury. – Mindig is akartam valami operait alkotni. Azt akartam, hogy rock and roll értelemben vett opera legyen. Miért is ne? Próbáltam elmenni a képességeim végső határáig.”

Nem ez volt az első, és nem is az utolsó alkalom, hogy a Queen egy családot irányító nőt említ valamelyik dalában. Gondoljunk például Brian May Tie Your Mother Down vagy My Fairy King című számára, amelyek közül az utóbbiban Freddie ezt énekli: „Mother Mercury (Mercury), look what they’ve done to me.” („Anya, nézd, mit tettek velem!”)

„Anya ma este itt van a nézők között – mondta Mercury a társainak, valahányszor Jer Bulsara elment meghallgatni egy Queen-koncertet. – Muszáj lesz majd beszúrnom néhány csúnya szót.”

„Freddie anyukája mindig csodásan viselkedett Freddie-vel, és Freddie odáig volt érte” – mesélte Taylor.

John Deacon később megállapította, hogy a „Bohém rapszódia” túl terjengős cím, és azt javasolta, adják egyszerűen a „Mama” címet a számnak.

HARMADIK FELVONÁS
„Scaramouche! Scaramouche!...”

Roy Thomas Baker visszaemlékezett arra, hogy Mercury eljátszotta neki zongorán a szám egy korai változatát. „Azután Freddie azt mondta: »És akkor itt jön majd az operarész.« Nevetni kezdtem.”

Az operarészt a londoni Scorpio Sound Stúdióban vették fel. Egyre terjedelmesebb lett, és olyan sok hangsávot kellett hozzá egymásra venni (nagyjából száznyolcvanat, bár egyesek szerint valamivel kevesebbet, mások szerint többet), hogy majdnem elkopott a magnószalag. Ez a történet csaknem annyira városi legenda jellegű, mint a kokaint körbehordó törpékről szóló, mégis igaz.

A dalszöveg olasz, ibériai, iszlám és héber kifejezéseket vegyít olyan képekkel, melyek a zenekar későbbi repertoárjában is megjelennek. A scaramouche az olasz scaramuccia szóból ered, amely „kis bajkeverőt” jelent. Scaramuccia bohóc, a korai itáliai színházi műfaj, a commedia dell’arte egyik állandó szereplője; a műfaj nagyban épít a pantomimre, és a szereplők maszkot viselnek.

A Queen kedvelte a bohócokat. Az „It’s a Hard Life” című dalban átvettek egy dallamot Ruggero Leoncavallo 19. századi operájából, a Bajazzókból, amely egy bohócról szól, aki szerelmi csalódást él át. Az Innuendo borítóján is egy bohóc/udvari bolond jelent meg. A kép a francia karikaturista, J. J. Grandville Világokkal zsonglőrködő című alkotása, amely az Un Autre Monde című könyvben jelent meg. A könyv címének jelentése „Egy másik világ” – angolul: „Another World”, később ez lett a címe Brian May 1998-as szólóalbumának. A bohócok tehát mindenütt ott vannak…

„Will you do the fandango?” – kérdezi Mercury Scaramouche-tól, így kapcsolja össze a commedia dell’artét a tradicionális spanyol és portugál tánccal, amelyet gitárokkal, kasztanyettákkal és tapssal kísérve adnak elő. (A Queen elhelyezett egy fandangót az Innuendo címadó dalának közepén is, ezt a Yes gitárosa, Steve Howe játszotta, míg vélhetően a Queen tagjai kasztanyettáztak és tapsoltak.)

Mercury a következő sorban – „Galileo, Figaro!” – újabb erőfeszítést tesz az európai egységért. Galileo, akiről itt szó van, Galileo Galilei, a 16. századi itáliai matematikus és csillagász, akit tudományos felfedezései miatt a katolikus egyház üldözött, Figaro pedig a zűrös spanyol borbély A sevillai borbély és a Figaro házassága című operákból. Ezután következik a dalszövegben a magnifico kifejezés – ez a velencei nemesek olasz elnevezése.

A Bismillah! szó újabb csavart hoz a dalba. A Bismillah vagy Basmala arab szó, mely annyit tesz: „Allah nevében”. Ezt a kifejezést gyakran használják a muszlimok a mindennapi életben – imákban és a halal ételek elkészítése előtt –, és a Korán minden fejezetében elhangzik, a kilencediket kivéve.

Mercury, aki születésénél fogva zoroasztriánus és természeténél fogva hitetlen volt, gyermekkorában hallhatta ezt a szót. Zanzibárban a 10. század óta él muszlim vallású közösség. Mercury felidézte az iszlám kultúrát a Queen 1978-as „Mustapha” című számában is, melyben angol, arab és álperzsa szavak keverednek. Koncerteken Mercury a „Bohém rapszódia” „Mama, just killed a man” sora elé néha beszúrta a Mustapha szövegének részletét: „Allah, we’ll pray for you.”

Az operarész utolsó szakasza – „Beelzebub has a devil put aside for me” – a sátán egyik névváltozatát eleveníti fel, amelyet először a héber Bibliában használtak. Bár a Queen egykor heavy rock együttes volt, az okkult dolgokat átengedték a Led Zeppelinnek, a Sabbathnak és a Stonesnak. Végül is Mercuryt jobban érdekelte Jézus, erre utal a Queen album „Jesus” című száma.

– Meg tudnád mondani, hogy a „mama mia / Galileo / Scaramouche” rész miről szól? – kérdezte egy rádiós riporter Brian Mayt 2010-ben.

– Természetesen nem – nevetett May. – Mert nem én írtam.

– Mit jelent ez, Brian? – kérdezték ismét 2012-ben.

– Megvannak a saját ötleteim – felelte. – De nem fogom elárulni őket. Soha nem beszéltük meg, mit jelentenek a dalaink. Íratlan szabály volt a Queenben, hogy lehetnek a daloknak olyan részei, amelyek személyesek. De nem kérdeztétek meg attól, aki írta, hogy mit jelent.

– Mit jelent, Brian? – tapogatózott a Mojo zenei magazin 2020-ban.

– Azt hiszem, sok önéletrajzi vonatkozása van – ismerte el May. – Freddie addigra már bátrabban tudta kifejezni a legbensőbb érzelmeit.

Ez azt sugallja, a történet annak metaforája, hogy Mercury vállalja homoszexualitását, főleg a partnere, Mary Austin előtt, amit meg is tett a dal megjelenése után nem sokkal 1975 telén.

„A »Bohém rapszódia« meglehetősen magától értetődő egy kis badarsággal a közepén – mondta Roger Taylor rejtélyesen.”

NEGYEDIK FELVONÁS
„So you think you can stop me…”

A vágtató finálé azt sugallja, hogy Mercury dacol a vádlóival, és kitör valóságos vagy metaforikus börtönéből. Talán. A Led Zeppelin „Stairway to Heaven” című számának zárásához hasonlóan grandiózusnak és jelentőségteljesnek hangzik, még akkor is, ha nem az. A dal ezzel a sorral ér véget: „Any way the wind blows…” (Bármerre fúj a szél…), mintha Freddie békére és megváltásra lelt volna.

De az utolsó hang, amely hallatszik, Roger Taylor gongja. A Queen csak azért cipelte magával mindenhová ezt az idomtalan hangszert, hogy a koncerteken egyetlen alkalommal, a „Bohém rapszódia”-ban használják.

„Túl nagy csomag ez egyetlen pillanatáért” – mondta Taylor. Manapság a Queen nem bajlódik a gonggal. Taylor hátsó kertjét díszíti, moha gyűlik rajta a Freddie Mercury-szobor szomszédságában.

ÖTÖDIK FELVONÁS
„Mintha áthajtott volna rajtam egy kamion…”

A Queen korai mentora, Ian Hunter a Mott the Hoople-ból úgy emlékszik, először a stúdióban hallotta a „Bohém rapszódia”-t. „Számomra se füle, se farka nem volt – ismerte el. – Olyan volt, mintha áthajtott volna rajtam egy kamion. Véget ért, és Fred megszólalt: »Mit gondolsz?« Fogalmam sem volt, mit mondjak. Ő pedig folytatta: »Nem hallottad a harmadik harmóniát a második szólamban? Van benne egy kis variáció.« Én meg csak döbbenten bámultam rá, és így feleltem: »Egy kis időt kérek.«”

Hunter nem volt egyedül ezzel. A Queen akkori menedzsere, John Reid lejátszotta ügyfelének és barátjának, Elton Johnnak a számot.

„Hitetlenkedve ráztam a fejem – írta Elton 2019-es memoárjában, az Énben. – Ugye igazából nem fogjátok ezt kiadni? Ez a legvadabb dolog, amit valaha hallottam, és a címe is nevetséges.”

Még John Deacon sem volt biztos a dologban. „Emlékszem, hogy John ezt mondta: »Biztos vagyok benne, hogy sláger lesz, de le kell egyszerűsíteni.« – idézi fel May. – John így folytatta: »Vágjuk meg, és majd szépen lejátsszák a rádióban.«”

A Queen kiadója, az EMI egyetértett Deaconnel. A „Bohém rapszódia”-t nem akarták kislemezként megjelentetni. Mercury barátja, Kenny Everett, a Capital Radio DJ-je segített meggyőzni az EMI-t. Everett próbalejátszást tartott a számmal egy hétvégén keresztül.

Az első reggelen Brian May az ágyában feküdt a lakásában, mivel egész éjjel az A Night at the Operát mixelte. Kedélyesen durmolt, amikor meghallotta a befejezetlen „Bohém rapszódia”-t a felső szomszédja rádióján, és azon morfondírozott, vajon csak rosszat álmodik-e.

A Bohém rapszódiát 1975. október 31-én adták ki kislemezként. A brit slágerlistán a 47. helyen nyitott. Tíz nappal később a top húszban volt, majd a top tízben. A Queen Bruce Gowers rendezőt bízta meg, hogy készítse el a dal videóklipjét. Már tudták, hogy élőben nem tudják a teljes számot lejátszani, az operarésznek szalagon kell lennie, hogy „legyen lehetőségünk a kulisszák mögé menni, és lecserélni a frakkokat” – mondta May.

Gowers filmje mindössze négy óra alatt készült el az Elstree Stúdióban. Összhangban a dallal a Queen tagok éneklő feje és a Doctor Who-féle speciális effektek garantált hatást váltottak ki. A Queen november 21-én láthatta először a kész videóklipet egy tauntoni hotel tévéjén. „Úgy gondoltuk, csodálatos” – mondta Taylor. Négy nappal később az együttes Southamptonban értesült arról, hogy a szám a slágerlista élére került. Taylor édesanyja, Winifred az előző este meghallgatta a koncertjüket a Gaumont Színházban. Roger a hotelben a reggelinél azt mondta neki: „Anya, elsők vagyunk.”

HATODIK FELVONÁS
„Levizelni egy Picassót”

1991-ben a Saturday Night Live komikusa és írója, Mike Myers felhívta Brian Mayt. Szerette volna felhasználni a „Bohém rapszódia”-t az új filmjében. A Wayne világa egy lökött vígjáték volt egy csapat kisvárosi rockrajongóról. Myers írt egy jelenetet, melyben az ő karaktere, Wayne és még néhány hasonszőrű barátja a „Bohém rapszódia”-t hallgatják, miközben Mirthmobile-nak nevezett autójukkal furikáznak.

Bár a Wayne világa rendezőjének és producerének más elképzelései voltak (a Guns N’ Rosestól szerettek volna felhasználni egy számot, mivel ez volt az egyik legnépszerűbb együttes akkoriban), Myers azzal fenyegetőzött, hogy kiszáll a filmből, ha nem engedik, hogy a Queen dala maradjon a jelenetben.

Myersnek azonban még szüksége volt Freddie Mercury engedélyére. Így 1991 őszén meglátogatta Mercuryt a film egy példányával. Mercury akkor már nagyon beteg volt, de ketten együtt megnézték a jelenetet:

– Uraim, azt hiszem, beteszek egy kis „Bohém rapszódia”-t – mondja Wayne, és berak egy kazettát az autó lejátszójába. – „I see a little silhouetto of a man” – énekli zengve.

– Scaramouche! Scaramouche! – kapcsolódnak be az utasai, majd felváltva éneklik a „Galileót”. A szám fináléját összehangolt fejrázással, légdobolással és léggitározással kísérik.

Myers később elárulta, hogy ő és a barátai tinédzserként ugyanezt csinálták a „Bohém rapszódia”-t hallgatva testvére „hányásfoltos Camarójában”.

Mercury és May imádták a jelenetet. Látták benne a pénzügyi lehetőséget is. A Queen az 1982-es Hot Space után elvesztette egyesült államokbeli rajongóinak nagy részét. „És emlékszem, hogy Freddie ezt mondta: »Lehet, hogy ez a film olyan szolgálatot tesz nekünk, mint semmi más«” – idézte fel May. Megmaradtak benne Mercury búcsúzásnál ejtett szavai: „Freddie tréfálkozva mondta: »Azt hiszem, kibaszottul meg kell halnom, mielőtt megint nagyok leszünk Amerikában.«”

Mercury 1991. november 24-én halt meg. A Wayne világa 1992. február 14-én került a mozikba. A „Bohém rapszódia”-t ugyanabban a hónapban újra kiadták, és új videóklipet jelentettek meg, amelyben összevágták Bruce Gowers eredetijét és a Wayne világának fejrázós jelenetét. Mike Myers megdöbbent, és azt mondta, ez olyan, mint „levizelni egy Picassót”.

A Queen nem értett egyet vele. A Wayne világa újra népszerűvé tette őket Amerikában. A „Bohém rapszódia” második lett a slágerlistán az Egyesült Államokban, öt hellyel magasabban végzett, mint 1975-ben. Freddie Mercury jóslata beteljesedett. 2018-ban a „Bohém rapszódia” producerei megkérték Mike Myerst, hogy vállaljon el egy cameoszerepet a filmben. Nem kérette magát.

Myers játszotta Ray Fostert, a figurát, aki a filmben az EMI döntéshozóit egyetlen alakban testesíti meg, ő közli a Queennel, hogy a „Bohém rapszódia”-ból soha nem lehet kislemez. Myers elsajátította a zord északi akcentust a szerep kedvéért.

– Hat tetves percig tart – morgolódik, miután meghallgatta számot. – Mi a francról szól egyáltalán? A tetves Bismillah-ról?

– Valódi költészet, annak, aki érti – feleli a Rami Malek által alakított Freddie.

Foster más számokat kezd javasolni a Queen következő kislemezéhez.

– Mit szóltok az „I’m in Love with My Car”-hoz?

Az együttes egyhangúlag lehurrogja, kivéve a Ben Hardy által alakított Roger Taylort.

– Az „I’m in Love with My Car” az a fajta szám, amire a tinik felcsavarják a hangerőt az autójukban, és a fejüket rázzák – lelkesedik Foster. – A „Bohém rapszódia” soha nem lesz ilyen szám.

Bohém rapszódia

Harminchat megjegyzés a Queen-filmről

1. A film nyitójelenetében Freddie-t látjuk Rami Malek alakításában, amint felébred a Live Aid reggelén. A falon Marlene Dietrich portréja lóg az 1932-es Sanghaj expressz című filmből. Ez volt az a kép, amelyről a valóságban Freddie másolatot készíttetett Mick Rock fotóssal a Queen II borítójára.

2. Öt macska van Mercury házában. A valóságban 1970 és 1991 között tíz macskája volt: Dorothy, Tiffany, Tom, Jerry, Lily, Goliath, Miko, Oscar, Romeo és Delilah (a legutóbbihoz egy dalt is írt az Innuendo albumra).

3. A filmtől eltérően Freddie sohasem tárolt egy üveg Stolichnaya vodkát vagy egy csomag Consulate cigarettát a mikrofontáskájában. Egyébként igazából Silk Cutot szívott. „Valójában soha nem vette meg magának” – emlékezett vissza turnéstábjának egyik tagja, Peter Hince. John Deaconhöz hasonlóan Freddie is csak az 1980-as évek elején szokott rá a dohányzásra.

4. Freddie akkor megy fel a Live Aid színpadára, amikor egy másik együttes, a film szerint a U2, épp elhagyja azt. A Live Aiden valójában a Dire Straits volt a Queent megelőző zenekar.

5. Freddie egy buszmegállóban ülve írja meg a „Liar” szövegét. Ez a dal a Queen előtti időszak egyik első alkotása volt, eredetileg „Lover” volt a címe. (Freddie édesanyja, Jer Bulsara emlékezett arra, hogy dalszövegekkel teli cetliket talált otthon a fia párnája alatt. „Ne dobd ki őket, anya – mondta neki Freddie. – Nagyon fontosak.”)

6. Freddie elmegy egy Smile koncertre 1970-ben, és rendel magának egy korsó sört. Az igazi Freddie azonban soha nem ivott sört, sőt másokat is óva intett tőle „a vonalaik megőrzése érdekében.”

7. Freddie bemutatkozik a Smile tagjainak a koncert után. A frontemberük, Tim Staffel, nemrég lépett le, és Freddie felajánlja nekik a szolgálatait. Valójában már két éve ismerte az együttest.

8. „Ezekkel a fogakkal nem, haver” – válaszolja a Ben Hardy által alakított Roger. „Négy plusz metszőfoggal születtem” – feleli Freddie gőgösen. A film megtekintése után a valódi Tim Staffel el volt hűlve Malek alakításától. „Jól megragadta Freddie modorosságait – mondta. – Például, hogy a felső ajkát tikkeléshez hasonlóan a fogaira húzta.”

9. Gwilym Lee jól elkapta Brian May hangját és elgondolkodó stílusát, különösen azt, ahogy fejét oldalra billenti. Ez a mozdulat May védjegyévé vált. „Nagyon jól eltalálta a testbeszédet – ismerte el a valódi May. – És bolonddá tette a gyerekeimet. Tényleg azt hitték, hogy én szinkronizáltam.”

10. Rogert nem figyelték meg ilyen jól. „Ben csodálatos munkát végzett – mondta a valódi Roger. – De a ruhák némelyikét sohasem viseltem volna. És a hajam sem volt teljesen rendben.” (1982-ben Freddie egy hajvágás kedvéért Németországba utaztatta Roberttel közös fodrászukat, Denni Godbert a divatos londoni Sweeny’s szalonból.)

11. A Lucy Boynton által alakított Mary Austin az igazi Mary jellegzetességeit Paul McCartney exe, a tévésztárból tortakészítővé vált Jane Asher vonásaival elegyíti. Amikor Freddie találkozik vele a Biba ruhaüzletben, a lány arra bátorítja, tegyen fel sminket, és vegyen fel női nadrágot. „Tetszik a stílusod – mondja a fiúnak. – Mindenkinek merészebben kellene élnie.” Mary valójában Brian barátnője volt, amikor először találkozott az énekessel.

12. John Deacon basszusgitáros már az együttes tagja, amikor Freddie énekesként debütál, de a valóságban ekkor még a Queen eredeti basszusgitárosa, Mike Grose volt az együttes tagja. A frontember magabiztosan parádézik a színpadon, de összekeveri a „Keep Yourself Alive” szövegét. (2020 májusában Brian megtalálta a Queen egyik korai koncertjének felvételét, és amikor megkérdezték, vajon kiadják-e majd, óvatosan válaszolt: „Freddie-nek már akkoriban megvolt minden akaratereje, karizmája és szenvedélye, de még nem volt meg a lehetősége, hogy teljesen kiaknázza a hangját, ami miatt hezitálok, mert biztos vagyok abban, hogy Freddie nem lenne boldog, ha így hallaná magát a színpadon.”)

13. Az egyik jelenetben a Joseph Mazzello által alakított John Deacon kereket cserél az együttes kocsiján. Johnról lehet leginkább elhinni a Queen tagjai közül, hogy kereket cserélne.

14. A Smile kitalált albumának stúdiófelvételén Roger odasimul egy sötét hajú, rövidnadrágos nőhöz. Rogerről lehet leginkább elhinni, hogy a nők kedvence volt a Queen tagjai közül. („Jaj, istenem, ilyen közhelyes vagyok?” – kérdezte egyszer az igazi Roger egy riportertől.)

15. Freddie és Mary ágyának végében fejtámlaként egy pianínó áll. Freddie háton fekve, a fején átnyúlva játssza le rajta a „Bohém rapszódia” intróját. A valóságban a pianínó az ágy közelében volt, de nem volt a része. Ahogy az igazi Freddie visszaemlékezett: „Felébredtem az éjszaka közepén, és a dal egyszerűen nem ment ki a fejemből, így felkeltem, odahúztam az ágyhoz a pianínót, hogy elérjem a billentyűket.”

16. Freddie születésnapi uzsonnáján a Bulsara családnál: a Queen tagjai megtudják, hogy Freddie igazi neve „Farrokh”, és Zanzibárból származik. „Azt hittem, Freddie Londonban született” – mondja John. „Ó, igen, ott született meg – tizennyolc évesen” – válaszol a Priya Blackburn által játszott Kashmira, Mercury nővére. Az igazi Freddie gyakran félresöpörte a Queen előtti életével kapcsolatos kérdéseket: „Rég történt, a búr háború idején.” Sajnálatos módon ez a bájos eset soha nem történt meg. („Nem – erősítette meg Roger 2019-ben. – Soha nem mentünk át mindnyájan Fredékhez teára.”)

17. „Négy csodabogár vagyunk, akik a többi csodabogárnak játszanak” – mondja Freddie a menedzserüknek, az Aidan Gillen által játszott John Reidnek. „Ez igaz – mondta az igazi Roger. – Emlékszem, hogy görkorcsolyázó apácák és mindenféle egzotikus emberek tűntek fel az első amerikai koncertjeinken.”

18 Freddie nyúlszőr kabátja a filmben tökéletes másolata annak, amelyet 1974-ben a Top of the Popsban viselt. Ahogy tökéletes másolat a Zandra Rhodes által tervezett szaténtunika is, amelyet ugyanannak az évnek a turnéján viselt. „Mindig is utáltam a Top of the Popsot” – morgott a dobos.

19. A Queen az 1978-as „Fat Bottomed Girls”-t a filmben talán 1974-ben vagy 1975-ben játssza az amerikai Közép-Nyugaton. Azoknak, akik ragaszkodnak a valósághoz, megrándult erre az arcuk. Így van ezzel Brian May is: „Emlékszem, nagy felhajtást csináltam miatta – mondta. – »Nem, ez a dal még meg sem született akkoriban.« De aztán leültünk a filmtársasággal, és ők elmagyarázták, hogy így kell tenni, ha egy történetet akarunk elmesélni.”

20. „Te vagy életem szerelme – mondja Freddie Marynek egy ágyjelenet után. – Hozzám jössz feleségül?” Pár perccel később bemegy az autóspihenő vécéjébe, hogy szexeljen egy kamionsofőrrel (akit – a csavaros szereplőválogatásnak köszönhetően – a Queen vendégénekese, Adam Lambert alakít). De csak sugalmazzák az aktust; a néző nem lát belőle semmit. „Vannak emberek, akik azt mondják, nem mentünk elég messzire a filmben, hogy bemutassuk Freddie szexualitását” – ismerte el Brian. Freddie-t először Sacha Baron Cohen alakította volna, de ő 2013-ban kiszállt a produkcióból, arra panaszkodva, hogy a forgatókönyv mentegeti Mercury homoszexualitását. „Mi egy családi filmet akartunk készíteni, olyat, amit mindenki megnézhet – magyarázta Roger. – Sacha… szodómiát akart.”

21. Az Adam Lambert által játszott karakter kamionjának motorháztetőjén az észak-karolinai greensborói Mack kamionos cégre utalva a Mack felirat olvasható. Ugyanez a családneve a Queen békés természetű, német származású társproducerének, Reinhold Macknek, akit az együttes tagjai egyszerűen csak Mackként emlegettek. Szándékos utalás vagy szerencsés véletlen?

22. Az, hogy Mike Myers játssza a filmben a kitalált EMI-igazgatót, Ray Fostert, annak a ténynek az elismerése, hogy 1992-es Wayne világa című filmjének komoly része volt a „Bohém rapszódia” című szám új életre keltésében. Foster figurája több valós, kétkedő lemezkiadót gyúr egyetlen alakká, többek közt Paul Wattsot, az EMI nemzetközi részlegének vezérigazgatóját. „Amikor először játszották le nekem a »Bohém rapszódia«-t – mesélte Watts –, azt kérdeztem: »Mi a rosseb ez? Hülyék vagytok?«”

23. Az egyik jelenetben Freddie a Rockfield Stúdió zongorájánál énekli a „Love of My Life”-ot. Kitűnő előadás, melyben Malek és a igazi Mercury hangját egyesítették. A film többi énekes felvételén Malek mellett Marc Martel, a hivatalos emlékzenekar, a Queen Extravaganza énekese hallható. („Egy szobában voltam Marckal, becsuktam a szemem, és mintha Freddie-vel lettem volna egy szobában – mesélte Roger. – Öröklött dolog lehet. Talán kettejük hangképző szervei ugyanolyanok.”)

24. Freddie 1980-as partijelenete annyi, a Queenre jellemző apróságot vonultat föl, amennyit csak lehet. Vannak benne transzvesztiták, megjelenik egy törpe (akinek nincs kokain a fején), Freddie koronát visel, és két, alsóneműs nő szobabiciklin teker (a „Bicycle Ride” című szám tiszteletére), ami a legkevésbé kellemes dolog, amit egy partin tenni lehet. Van ott egy kristálycsillár is, de kiábrándító módon Freddie nem hintázik rajta, amit pedig a szóbeszéd szerint megtett a Roger Taylor huszonkilencedik születésnapja alkalmából rendezett partin.

25. Freddie machiavellista elveket valló menedzsere, Paul Prenter (a Downton Abbey-ből ismert Allen Leech nagyszerű alakításában) pezsgőt tölt Freddie-nek, de figyelmen kívül hagyja az együttes többi tagját – a jelenet annak a metaforája, hogyan próbálta elcsábítani Prenter Mercuryt a Queentől. (Prenter családja később panaszkodott Prenter filmbéli ábrázolása miatt, az ügy kapcsán aztán a Daily Mail a filmről mint „sértő kasszasikerről” írt.)

26. A parti végén Freddie szóba elegyedik a libériás pincérrel, Jim Huttonnal (akit Aaron McCusker alakít). A valóságban Mercury 1983-ban egy londoni diszkóban találkozott Huttonnal, aki borbély volt a Savoy Hotelben. Két évvel később lettek egy pár. Mercury életrajzírója, Lesley-Ann Jones szerint Freddie így szólította meg Huttont: „Mekkora a dákód?” Azonban ez a szöveg is hiányzik a filmből. („Ezt a jelenetet tizenhétszer írtuk át” – mesélte Roger.)

27. A Queen úgy veszi fel a „We Will Rock You”-t, hogy az akkori feleségeik/barátnőik a lábukkal dobolnak a stúdióban a pódiumon. Valójában egyik feleség/barátnő sem dobogott a dal alatt; az együttes tagjai, a turnészemélyzet, a hangmérnökök és a stúdió mindenese, Betty szolgáltatták a ritmust.

28. Freddie bajuszviseletének változása sem követi a valóságos kronológiát, de a moziba járó, hétköznapi embereket ez nem zavarja. „Nem dokumentumfilm – magyarázta Brian. – Egy próbálkozás, hogy bemutassuk Freddie Mercuryt a zenészt és az embert, ezért minden arról folyó vita, hogy volt-e bajusza, vagy sem egy adott időpontban, csupán időpazarlás.”