– részlet –

© Erdős Virág, 2025

1.

Kezdetben voltak: Lili és Lali.

Egy lélekvesztőben hánykolódtak az űrben.

Lili kinőtt szkafandert viselt, a szíve fölött hímzett kalocsai rózsa.

A rózsa piros neonfénye bevilágította a világmindenséget.

Lili egy lány volt, Lali egy droid.

Aki épp egy történetet próbált elmesélni.

– Na? – kérdezte Lili, és a homlokát a kabin hideg ablakához nyomta.

– Hát szóval… – kezdte Lali, de az igyekvéstől szokás szerint kilazultak a karmantyúi, és berezonált a fúvókája. Benyúlt a nyakába, kipattintott egy gégeporcot, és igazított a hangszínbeállításon. Aztán folytatta:

– Teltek-múltak a napok,
még aludtak egy jó nagyot,
aztán mikor jött az óra,
tegnapelőtt virradóra
lecuccoltak,
taxit fogtak,
nagy sokára becsekkoltak,
átnézték az utaslistát,
kihúzták a Kovács Pistát,
ez is stimmel, az is kész,
pont esett, de semmi vész,
beszálltak az űrhajóba, és…

Lali hirtelen elhallgatott.

Most egy pillanatra egészen távoli naprendszerek szuszogását is hallani lehetett.

– Hé, Lali! Most miért hallgattál el? – kérdezte Lili, miközben egy dacos mozdulattal letörölte a monogramot, amit az ujjával a párafoltos biztonsági üvegre rajzolt.

– Tudod, Lili, azon gondolkozom… – mondta elgondolkozva Lali, és a homlokán egy keskeny sávban felgyűrődött a polikarbonát.

– Na, min?

– Hogy milyen kurvára bonyolult egy ilyen történetet elmesélni.

Az űrhajó egy pillanatra megállt, és megpördült saját tengelye körül.

– Bonyolult? Már mért lenne bonyolult? Jaj, Lali, te mindig mindent agyonkomplikálsz. Ide figyelj. Eddig minden teljesen világos. Van ez a Kalocsa, kész. Madarak, fák, jó levegő, kertes ház a külvárosban, boldog gyerekkor, szerető szülők…

– Jó, jó, de mégis,
hogy te is,
meg én is…

– …álmok, vágyak, ambíciók, zeneovi, néptáncszakkör, az első csók, az utolsó utáni cigi… Persze reménytelen nyűglődés a pályaválasztással…

Lali felemelte a mutatóujját, fél szemmel hibakódolvasó interfészére pillantott, és tovább akadékoskodott:

– Oké,
de viszont,
ha nézem ezt a viszonyt…

Lili zavartalanul folytatta:

– …éjszakai kupaktanács a nyári konyhában, anya titkos haditerve, a papa agyament ötletei, ésatöbbi, ésatöbbi… Mígnem egy nap…

– Mígnem egy nap… – ismételte kelletlenül Lali.

– Egy esős, nyári délelőtt… – diktálta Lili.

– Valamivel tíz előtt,
a kalocsai Coop előtt,
ott, ahol a lombok
takarják a dombot…

Lali hirtelen újra elhallgatott, mire a digitális kijelzőjén kigyulladt a metánszintjelző, de rögtön utána el is aludt.

– Na de most már aztán álljunk meg egy szóra! – méltatlankodott. – Hát ez a Kalocsa ez mégiscsak egy…

– Hát persze, Lali, ne butáskodj – mosolygott Lili –, Kalocsa egy kisbolygó, mindenki tudja. A Földtől kábé kétszázhúszmillió kilométerre, valahol a Mars és a Jupiter között kering az űrben. Területe ötvenhárom négyzetkilométer, keringési periódusa három egész héttized év, pályaellipszisének excentricitása…

– Na jó, és a szereplők? – vágott közbe Lali, de Lili nem hagyta magát.

– …államformája oligarchia, hivatalos nyelve: a kun.

Lali közelebb hajolt, és valamivel mélyebb hangfekvésre váltott:

– Egy hátborzongató történet hajmeresztő szereplői…

Egyikük egy high-tech droid,
de full extrás szinte már!
Wifi, bluetooth, Visa kártya,
vonóhorog, minibár…
A másik meg egy…
másik személy.
Egy bizonyos
nő.
A szkafandere csini, de a
szíve sajnos
kő.

– Na tessék! Megint kezded? – csattant fel Lili.

– Mit? – kérdezte Lali megszeppenve.

– A vádaskodást. Mióta csak elindultunk Kalocsáról, egyfolytában vádaskodsz. Figyelj, Lali, ha te azt hiszed, hogy önszántamból hoztalak magammal, akkor nagyot tévedsz!

Lali a szívéhez kapott, de már későn. A mellkasából kimozdult egy életfontosságú fém alkatrész, és alattomosan odébb lebegett.

– Ha nem volna a papa – sóhajtott Lili –, meg az ő állandó, beteges bizalmatlansága, akkor te most tudod, hol lennél, Lalikám? Tudod? Na, hol? Ott kuksolnál a kisszuterénban a minitraktor meg a robikapa közt!

– Robikapa?! Nevetséges! – mondta Lali elvörösödve, és a belső zsebében lapuló gyeplazító gyomfésűre gondolt.

– A papa viszont… – folytatta volna Lili, de Lali magához ragadta a szót:

– Na igen, a kedves papa volt szíves a bizalmába fogadni. Nem is tudtad? – kérdezte fölényesen, miközben fél kézzel utánanyúlt az ellebegő fémpöcöknek, és visszapattintotta a helyére. – Indulás előtt fél órával odalépett hozzám, beinvitált a dolgozószobájába, megosztotta velem a szivarkollekcióját, meg a mélységes atyai aggodalmait, aztán őrző-védő funkcióra állította a központi kompjúteremet, és végül nyomatékosan a lelkemre kötötte, hogy…

– Őrző-védő! Jó vicc! – vágott közbe gúnyosan Lili. – Majd pont egy ilyen magadfajta fog megvédeni! Egy ilyen lepukkant, ezer éve kifutott modell!
B kategóriás! Egy eleve problémás szériából. Nézz magadra, Lalikám! A mikrocellás szellőződön befolyik víz!

– Waterproof! Már elnézést!

Ne neheztelj Lalira, hogy
nem egy komplett dalia, mert
lehet, hogy csak százhatvan,
de legalább
vízhatlan.

– Na ne mondd! Te, ide figyelj! Tudod, mire gondoltam?

Lili közelebb lépett, és egy széles mozdulattal átkarolta Lalit, mintha csak egy adag bezsákolt űrszemetet készülne kitenni a küszöb elé.

Lali zavarba jött.

– Na! Lilike! Mit csinálsz? – dünnyögött jólesően.

– Ha én most ezt a pici piros tápkábelt itt a lapockád alatt szépen megfognám, így, aztán sutty… – kezdte Lili, miközben az ujjaival Lali hátánál matatott.

– Ne csikizz már, te! – évődött Lali, aztán ijedten észbe kapott. – Sutty? Hogy érted azt, hogy sutty?

– Sutty, kirántanám…

– Húha, Lilike! Annak katasztrofális következményei lennének, ezt te is tudod!

A szív kihagy,
a szoftver lefagy,
arról nem is beszélve, hogy…

– Beijedt a bádogember, nézzenek oda! Na, jól van, jól van, folytasd szépen, amit elkezdtél. Hol is tartottunk?

Lali nagyot sóhajtott.

– Hol is, hol is… Valahol ott, hogy…

– …egy esős, nyári délelőtt… – súgott Lili.

– Egy esős, nyári délelőtt Kalocsáról – folytatta Lali engedelmesen –, erről a különös, távoli bolygóról érkezik a Földre Lili és Lali.

– Lili,
habár többnek látszik,
bakfis még, de
dívát játszik.

– Hé, te! – kapta fel a fejét Lili, mire Lali megvonta a vállát, korrekciós üzemmódba kapcsolt, és folytatta:

– Félre bánat, félre bú,
lényeg az, hogy épp idén lett
nagykorú!
Most már aztán akármeddig
nézheti a tévét,
betöltötte tizennyolc-
milliomodik évét.
Úgyhogy neki mostantól a
jóisten se dirigál,
márpedig neki egy ilyen
„Kalocsa” az derogál!
Itt hiába jár a szája,
a kutya se figyel rája,
se állása,
se pasija,
se kéglije,
se kocsija,
összetöri lábát-kezét, hogy
világot lásson, ezért
kitalálta magának egy
őrült nyári este,
hogy egy évre
meg egy napra,
egy „galaktikus pillanatra”
elutazik
Pestre.

Anyja sírt,
az apja érvelt,
ezzel persze mit sem ért el,
Lili senkit nem kímélt:
legfeljebb majd küld…
…egy mailt.

Ez van, slussz-passz,
nincs mit tenni,
nem riasztja vissza semmi,
sem a kozmosz,
sem az éter,
sem pedig az ominózus
kismillió kilométer –

Hirtelen halk zörej hallatszott, Lali idegesen Lilire sandított, aztán gyors hangpróbát végzett, és egy kicsivel ingerültebb frekvenciatartományban folytatta:

Csak az a baja egyedül,
hogy mér nem mehet egyedül!
De akármilyen nagy merész,
ha azt súgja a józan ész…

– Jaj, Lali! Már megint ezek az örökös komplexusaid! Tudod, mit? Most inkább onnantól, hogy…

– Oké!

Ez itt most egy hülye rész,
beszálltak az űrhajóba,
kész.

Újra dacos csönd támadt.

– És? Aztán? Hé, most mi van?

– Lili, ne is haragudj, de én ezt így… – mondta Lali sértődötten, és egy láthatatlan kis fémlakatot tett a szájára.

Lili hízelegni próbált.

– Na, Lali, ne csináld már! – mondta, és kicsivel közelebb húzódott. – Hát tudod, hogy… – mosolygott titokzatosan, mire Lali azon nyomban kiengesztelődött. Még megvárta, amíg Lili hangjának gyengéd hullámai át nem járták szintetikus hallószervének legrejtettebb tekervényeit is, aztán folytatta:

– Lali pattan,
mint a labda,
picit fél
– de nem mutatja! –,
szívében vad szenvedély,
még egy perc, és megkapják
a felszállási engedélyt.

A raketták beindulnak,
a hajótest meginog,
otthon némán bámulják
a képernyőt a rokonok,
és mire az összes műszer
egytől egyig befuccsol,
a robotpilóta a végső
fénysebességre kapcsol,
s míg Lali új
– és mindig újabb! –
rádiójelekre vár,
Lili már a hajókabin
ablakánál álldogál,
s míg szeme előtt leperegnek
életének tényei,
elmaradoznak mögöttük
Kalocsa
fényei…

Ebben a pillanatban teljes sötétség borult rájuk.

– Baj van? Merre járunk, Lalikám?

Lali finoman megkocogtatta a műszerfalat, és a kabinban újra világos lett.

– Huss, ez itt jobbról a Vénusz,
balról a Hold – vagy a Nap?
Hőseink épp Paks
kisbolygó légterébe tartanak…

Újra kihunytak a fények, és fenyegető sötétség támadt.

– Te, Lali! Asszem itt már megint valami gikszer van! Hallod? Csinálj már valamit!

Lali ide-oda kapcsolgatott, tett-vett, zörgött, csapkodott, aztán a poroltó mellől leakasztott, piros fejű kis vészhelyzeti kalapáccsal lesújtott az irányítópultra, mire a kabinban újra kigyúltak a fények.

– Hopp, egy
újabb fekete lyuk,
na de most már semmi gáz:
mint a gríz a rosta likát,
hőseink épp
most sze-
lik át…

– vezényelt Lali a kezében maradt ergonomikus kalapácsnyéllel, mire a hőpajzs boldogan felizzott, a hajótest finoman berezonált, és a parancsnoki modulról leváló automata leszállóegység megkezdte hosszú, szédítő zuhanását a Föld felé.

– Kapaszkodj! – kiáltott Lali, de a légnyomástól hirtelen elvesztette az egyensúlyát, és Lilivel együtt a kabin imbolygó padlóján találta magát.

Lili halkan felsikoltott, aztán ide-oda fészkelődve izgatottan elhelyezkedett Lali mellett, és a kellemesen átmelegedett biztonsági üvegre hasalva megpróbált bekandikálni az ózonlyukon.

Ahogy az utazómagasság tovább csökkent, és a légkör fokozatosan kitisztult, a felhők fehér pamacsai alól egy grandiózus terepasztal tarkabarka tereptárgyai bukkantak elő: hegyek, hidak, háztetők.

És egy rovásírásos helységnévtábla.

– Nem mondod! Ezek szerint ez itt már… Atyaég! – kiáltott Lili. – Hát nem gyönyörű? Nőbánya! Meg a Gépliget fái! Nahát! Épp, ahogy elképzeltem! Hüllői út, Perec körút… Ó, a híres Hopptogon! Meg a Dínók boltja!

Miközben Lili kíváncsian nézelődött, Lali értetlenkedve fogta a fejét.

– Ajaj, Lili, azt hiszem, hogy te itt valamit elég csúnyán…

– És ott? Ott, ott! Nézd csak! – mutogatott Lili. – A Duma! Ha! – fülelt. – Hallod ezt, Lali? Fecseg a felszín! Hát nem csodálatos?!

– Ide figyelj, Lilike. Szerénynek mondható digitális kapacitásom terhére kénytelen vagyok néminemű helyreigazítást eszközölni – jegyezte meg Lali, és
miközben lefuttatott magán egy rutinszerű okosvizsgálatot, elindította az útvonaltervezőt. – Először is engedd meg, hogy idézzem az idevágó urbanisztikai szakirodalmat! – kezdte fölényesen. – Na tehát. A szóban forgó geográfiai objektum neve: Kevesebb Gyaloglás.

– Hogy mi? – kérdezte Lili.

Lali egy pillanatra elbizonytalanodott, aztán zavartan megrázta a fejét.

– Akarom mondani: Hiányzó Hely.

– Tessék? – Lili értetlenül meredt Lalira.

– Oppárdon, rosszat néztem – szabadkozott Lali, aztán lehunyta a szemét, mintha egy nagy, belső világtérképet tanulmányozna múzeumokkal és benzinkutakkal.

– Ez az! – mondta. – Aktuális úti célunk neve helyesen: Budapest – jelentette, és már folytatta is: – „Budapest egy nagy és szabad ország, területe annyi, amennyi, de ha a lukakat is beleszámítjuk, akkor több.”

– Nafene – dünnyögte Lili.

Lali fontoskodva folytatta:

– „Budapest a városok városa, rovarok világa, majmok bolygója satöbbi.” Vigyázat! – kiáltott fel.

– Jaj! – rezzent össze Lili.

– „Budapest az idegen civilizációk látogatói számára kellemetlen meglepetéseket tartogat! Egy vaslábosban sárga fű virít, és a parkolójegy-automaták is meg vannak buherálva.” Sőt!

– Sőt?

– „A várost időnként vérözön és/vagy lángtenger borítja el, ilyenkor érdemesebb valamely dél-kaliforniai üdülőparadicsomot felkeresni.”

Lili némiképp megszeppent, de nem hagyta, hogy Lali elvegye a kedvét. Kissé hézagos helyismeretére hagyatkozva tovább kérdezősködött:

– Keksz?

– Bezárt.

– Futárok?

– Elfutottak.

– Na jó, és a költők? – kérdezte most már kissé türelmetlenül Lili.

– Költők? „Budapesten a költők szoborból vannak, ülnek a seggükön, és nézik, hogyan úszik el” – vágta rá Lali.

– Hoppá. Kulturális élet?

– Az nincs.

– Nincs?

– Ja, de! – okoskodott tovább Lali. – „Budapest kulturális élete pezsgő…”

– Pezsgő? – nézett rá Lili értetlenül.

– Hát persze, Lilike! Na ide figyelj!

Éjjel-nappal minket vár a
lovi meg a libegő,
kiabál a hugi meg az öcs,
Budapest kulturális élete pezsgő,
vidékieknek…

– Vidékieknek?

– Vidékieknek: fröccs!

Bumm!

Hirtelen tompa puffanás hallatszott, mint mikor egy elszabadult űrteleszkóp, egy virágfölddel teli balkonláda, vagy egy élettelen emberi test minden létező tehetetlenségével a talajba csapódik.

2.

– Még mindig ott a sárga szalag, figyelitek?

– Ja. Rátették a hatósági pecsétet, és csá.

– Mi meg közben jövünk-megyünk…

– Kerülgetjük…

– Tekerünk, mint az őrült…

– Pedálozunk végkimerülésig…

– Hajtjuk magunkat, mintha mi sem történt volna… … …

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
A borítót Erdős Virág tervei alapján
készítette Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 513 8

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL