JANIKOVSZKY ÉVA

Felnőtteknek írtam

RÉBER LÁSZLÓ

rajzaival

Trend Könyvkiadó

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Janikovszky Éva: Felnőtteknek írtam

Móra Könyvkiadó, Budapest, 2012 (tizenegyedik kiadás)

Az alapkiadást
Balassa Anna szerkesztette.

Borítóterv: Müller Péter

Kismarty-Lechner Zita

szerzőportréit Réber László rajzai ihlették

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Janikovszky Éva Irodalmi Alapítvány

A közhasznú alapítvány várja szíves támogatásukat!

Adószám: 18114933-1-43

Számlaszám: 10400023-50526753-66841004

janikovszkyeva

janikovszkyeva.hu

© Janikovszky Éva jogutóda

Illusztráció © Réber László jogutóda

© Trend Kiadó

ISBN 978 615 646 939 7 (epub)

Kiadja a Trend Kiadó Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Győri Anna

Elektronikus változat: Farkas István

Trend Kiadó, Budapest, 2025

E-mail: iroda@trendkiado.hu • Honlap: www.trendkiado.hu

Önök kértek…

Nem, nem sajtóhiba, nem a hajdan népszerű tévéműsor címét idézem, mert azt nem állíthatom, hogy Önök éppen az ebben a kötetben szereplő írások megjelentetését kérték, de annyi tény, hogy Önök kértek arra – levélben, telefonon –, hogy írjak felnőtteknek is.

Egy-egy, a közelmúltban megjelent írásom kapcsán sokan kedvesen, ösztönösen feltették a kérdést: de hát miért nem írok felnőtteknek?

Örültem, jólesett. Tényleg, miért nem írok felnőtteknek? – kérdeztem magamtól két telefoncsengetés között. Szerencsére a válaszért sem kellett a szomszédba mennem.

Méghogy én nem írtam felnőtteknek? – csattantam fel méltatlankodva, pedig kérdésre nem illik kérdéssel válaszolni, még magamnak sem. Hát ez akkor mi? – és már rángattam is ki a fiókokat, turkáltam szekrénypolcok mélyén, dossziékat, piros és kék irattartókat dobálva a földre. A szobámat rövidesen elborította a napilapokban, hetilapokban megjelent írásaim diszkréten sárguló papírhalmaza. Harminc év mellékterméke – vagy termése? A kupacra rátettem még két-három könyvet is, amelyeket felnőtteknek szántam, ám mégis gyerekkönyv lett belőlük. No, tessék! Ennyi.

A nyomtatott betűtenger, különösen így, szétszórva, igazán lenyűgöző volt. Leültem a padlóra, rakosgatni, nézegetni kezdtem. Hiszen ennyiből még gondos rostálás után is összejöhet egy kötetre való!

És hozzáláttam a válogatáshoz. Rövidesen kiderült, hogy valamennyi írás a maga korát tükrözi. Nem annyira mondanivalójában, mint eszköztárában. Trabant, hetvendolláros turistaút, az első mélyhűtő, kétségbeesett szülői kísérlet a Jézuska és a szakszervezeti Télapó elkülönítésére, egyszóval az akkori vágyak és tények, a mindennapi családi örömök és gondok színterén.

Átírhattam volna jó néhányat „maira”. Ám mégis úgy döntöttem: maradjon meg valamennyi eredeti formájában, hiszen akkor írtam, amikor írtam, úgy gondoltam, ahogy akkor gondoltam, semmi szükség korszerűsítésre, hiszen reménybeli olvasóim is éltek már húsz-harminc évvel ezelőtt.

De azért a biztonság kedvéért ezt a címet választottam: Felnőtteknek írtam. Hiszen Önök kérték.

Janikovszky Éva

Félmúlt

(A hetvenes évekből)

Egy kis magyarázkodás

Vannak kedves lemezeink, amelyek hallatára felerősítjük rádiónkat.

A szomszédnak is vannak kedves lemezei, amelyek hallatára becsukjuk ajtónkat, ablakunkat, esetleg átdörömbölünk a falon.

Vannak kedves lemezeink, amelyeket meg is veszünk, hogy valahányszor csak kedvünk tartja, lejátszhassuk magunknak. Ezeket gyakran meghallgatjuk.

A szomszéd gyereknek is vannak ilyen kedves lemezei, amelyeket magnóra is felvett, és vég nélkül ismétel. Ezek elől messzire igyekszünk menekülni, vagy éppen becsöngetünk a szomszédhoz, hogy mégis, hogy gondolják?

A következőkben nem ilyen lemezekről lesz szó.

Gyűjteményünk zene nélküli, pusztán szövegekből álló lemezeket tartalmaz, melyeknek emelkedő vagy lejtő dallamát egyedül az élőbeszéd sodra szabja meg. Szerzőjük mindig maga az előadó, s a hallgatóságot is ő választja meg. Hol ennek adja elő, hol annak. Van úgy, hogy ugyanannak, csak éppen egyszer ezt, másszor meg azt.

Gyakran lejátszásra kerülő, örökzöldeknek is beillő lemezek ezek, amelyek mindenkor a szerző véleményét, határozott állásfoglalását, helyeslését vagy helytelenítését, egyetértését vagy tiltakozását, elragadtatását vagy felháborodását hivatottak tolmácsolni az élet egy-egy kérdésében.

Mások kedves lemezeit – legyenek azok férjünké vagy feleségünké, szüleinké, barátainké vagy munkatársainké – mindig kritikusan hallgatjuk. Azonnal észrevesszük, ha a lemeznek két oldala van. Ha a szerző ugyanarról a kérdésről egyszer így, máskor úgy vélekedik, vagyis a két oldal ellentmond egymásnak. Ilyenkor mosolygunk a szerzőn.

Ám nekünk magunknak is vannak kedves lemezeink. És ezeknek is két oldaluk van. Saját lemezeinket mások hallgatják kritikusan, hiszen mi az előadásukkal vagyunk elfoglalva. Éppen ezért mások mosolyognak rajtuk. Vagyis rajtunk.

Ez a lemezgyűjtemény természetesen mások lemezeit tartalmazza. Ismerős lemezeket, nőkét és férfiakét, fiatalokét és idősebbekét, csupa mai számot, amelyhez hasonlót naponta hallhatunk.

Ha egy-egy lemez szövegében mégis a magunkéra ismernénk, töröljük a slágerlistánkról! Vagy legalábbis döntsük el, hogy melyik oldalán jobb a szöveg. Ha tüzetesen megnézzük, kiderülhet, hogy egyiken sem. Ilyenkor talán érdemes felülvizsgálnunk mindkét – egyértelmű és megalapozott – véleményünket. Éppolyan szigorúan, ahogy másokét szoktuk.

És mosolyogjunk rajta mi magunk.

Milyen legyen a tanító néni?

A LEMEZ EGYIK OLDALA

Előadja az első osztályos Zsoltika édesanyja, az első tanítási napon, az iskolakapuban várva kisfiát, szavait egy másik várakozó első osztályos anyukához intézve.

Köztünk maradjon, Irénke, én egyáltalán nem örülök annak, hogy ilyen kis fiatal, tapasztalatlan tanítónő keze alá kerülnek a gyerekek.

Kicsit utánakérdezgettem ennek a Zsókának, mert ugye tudja, hogy így hívják a tanító nénit, hát tavasszal került az iskolához, azelőtt Pest környékén tanított valahol, isten tudja, mért hagyta ott, vagy mért kellett otthagynia a régi helyét, ahol összesen két évig tanított, hát mondják, ugye, hogy valami férfiügy volt, de hát én nem adok a pletykákra, isten ments, beszélnek az emberek mindenfélét, már olyasmit is hallottam, hogy az egyik ottani kis tanítványa apukája volt az illető, hát ki tudja, hogy mi igaz? Hogy jószántából jött-e hozzánk, vagy muszájból, azt ő tudja, mert ugye, Pest környéki lány, azok nem szívesen mennek vidékre. Brenneréknél vett ki szobát, havi hatszázért, persze külön bejáratút, a másikat odaadták volna négyszázért is, de azt mondja Brennerné, az nem kellett neki, így aztán a nagypapa költözött a másikba. A nővére doktorné – dehogy a nagypapának!, a tanító néninek –, kocsijuk is van, azok hozták le, de nem hozott ez magával semmit, csak két koffer ruhát meg egy láda könyvet.

Szóval nem tudom, hogy mért jött éppen mihozzánk, de valami oka csak van, hát majd meglátjuk, én mindig csak azt mondom, hogy az embernek ne legyenek előítéletei, én már csak olyan vagyok, hogy mindenkinek előlegezem a bizalmat, aztán vagy rászolgál, vagy sem. Ezt a kis tanító nénit csak kétszer láttam, egyszer a presszóban, egyszer meg a Kovácsék melletti réten, ott focizott a gyerekekkel. Ahogy elnéztem, szeret divatozni, hát istenem, fiatal, én ezért se szólnék egy szót se, tőlem egy tanító néni is járhat farmerban, meg olyan kivágott kis trikóban nyáron, persze aztán ne csodálkozzon, ha nem tud az iskolában fegyelmet tartani. Hát majd meglátjuk, Irénke, reméljük a legjobbakat.

Azért, tudja, én jobban örültem volna, ha egy idősebb, tapasztaltabb tanító néni keze alá kerültek volna ezek a kis tudatlanok, aki, ugye, második anyjuk lett volna, aki ugyan nem focizna velük, de mindenben példát mutatna nekik, aki kordában tartaná őket, akinek tekintélye volna, akitől tartanának egy kicsit, hát mit kerteljek, megmondom magának úgy, ahogy van, én bizony nagyon boldog lennék, ha a drága jó Emma néni tanítaná az én Zsoltikámat, aki annak idején engem is tanított, de ugye, szegény drága Emma nénit tavaly nyugdíjba küldték, negyvennégy év után egyik napról a másikra, mert kellett a hely valakinek. A boltban hallottam, hogy az Ibike még a nyáron látta a járási oktatási osztály vezetőjét az új tanító nénivel a kultúrházban. Emma nénit meg váratlanul nyugdíjazták. Én nem adok a pletykákra, de az ilyesmit azért szóvá kellene tenni valahol!

A LEMEZ MÁSIK OLDALA

Előadja ugyanaz az édesanya, ugyanaznap este, otthon, férjéhez intézve szavait.

Most mondd meg, fiam, mit szóljon ehhez az ember? Ez a fejetlenség, ez a kapkodás, ez megy minden téren, hát hallottál már ilyet? Megáll az ember esze. Szóval jön ki a gyerek az iskolából, kérdem tőle, nos, kicsi szívem, hogy tetszett az új tanító néni? Azt mondja erre a gyerek, hogy tetszett, de ez a tanító néni nem lehet egészen új, mert mindjárt azzal kezdte, hogy ő már olyan régen tanít, hogy még az anyukákat meg az apukákat is ő tanította meg írni és olvasni.

Én meg csak hallgatom a gyereket, hogy miket beszél ez itt, de már valami rossz sejtelmem volt, hát megkérdem egyenesen, hogy mondd, Zsoltikám, hát hogy hívják a te tanító nénidet? A gyerek meg egyből rávágja, hogy Emma néninek, hát képzelheted, hogy majd elájultam! Szegény Emma néni, hát isten ments, hogy valami rosszat mondjak róla, igazán tisztelem és becsülöm, aranyszíve van, de nem ért a gyerekekhez, már húsz vagy huszonöt évvel ezelőtt sem értett, mikor engem tanított! Mást sem tud, mint kiabálni, de ki figyel szegényre, már mi is fütyültünk rá, pedig akkor még fiatalabb volt, hát képzelheted, hogy hogy fog ez fegyelmet tartani most. Kétségbe vagyok esve!

Éppen elsős gyerekeket adnak ennek a szerencsétlen Emma néninek a keze alá, mikor mindenki tudja, hogy az első osztályban minden a tanító nénin múlik!

Hát ahogy hazahoztam a gyereket, rohantam át Brennerékhez, mert, ugye, náluk lakik az a helyes kis új tanító néni, hát azok csak tudják, hogy mi történt. Hát mondja is a Brennerné, hogy tegnapelőtt változtatták meg az egészet, mert kiderült, hogy az Ica néni, aki a harmadikat kapta volna, babát vár decemberre, és így mégse adták neki a harmadikat, hanem az új kis tanító nénire bízták, hát ilyen a mi szerencsénk! Emma nénit meg visszahívták a nyugdíjból, és neki adták az első bét, ennek a szerencsétlennek, aki még a hamut is mamunak mondja, most mondd!

Pedig milyen rokonszenves fiatal teremtés ez az új tanító néni, már úgy örültem neki, képzelem, mennyire szerette volna a mi Zsoltink, mert ezen látszik, hogy tud a gyerekekkel bánni, ez nem ordít, hanem játszik velük, ez nem szégyell focizni a gyerekekkel, a saját szememmel láttam, hát ez kell ma a gyerekeknek, ezért tűzbe mentek volna! Persze tudom én, hogy honnan fúj a szél. Mert lehetett volna ezt másként is megoldani. Például ott van az Erzsike. Ő is átvehette volna a harmadikat, de ugye, Emma néni körbesírta a járást, hogy őt nyugdíjazták! Alig hatvankét évesen! És ugye tudod, hogy az Emma néni lánya a tanácselnök sógornője? Hát innen fúj a szél! Azért az ilyesmit csak szóvá kellene tenni valahol!

Decemberi nagylemez

AMELYNEK MINDKÉT OLDALA AZ EGYIKEN VAN

Előadja az anyuka, mielőtt a vállalati Télapó-ünnepélyre indul másodikos kislányával.

Nagyon kérlek, Emőke, a szakszervezeti Télapón ne idétlenkedj, mert az idén Pós elvtárs lesz a Télapó, és ő a mi csúcseszbétitkárunk, és tőle függ a lakás meg a beutaló is. Nem, most nem lakást vagy beutalót ad neked Pós elvtárs, mert azt olyankor adja, amikor csúcseszbétitkár, most csokit kapsz tőle, meg nápolyit, mert ő most Télapó. Szerintem lesz a csomagban szaloncukor meg háztartási keksz is, amilyen smucig a Szentesiné, aki összeállítja a Télapó-csomagokat, tavaly is tett bele. Hogy mi az, hogy smucig? Hát az azt jelenti, hogy szeret takarékoskodni. Bizony, az nagyon szép tulajdonság, ugye ti is vesztek az iskolában takarékbélyegeket? Szentesiné nem vesz, ő háztartási kekszet vesz helyette nekünk. Pós elvtárs is szeret takarékoskodni, persze hogy szeret, nem, azért nem kell nekiadnod a háztartási kekszet, mert azt valószínűleg ő se szereti. Hogy akkor mért teszi bele a csomagba? Hát tudja is a Pós elvtárs, hogy mi van azokban a csomagokban! Hát tudod, az úgy van, hogy kiszámítják az eszbében, hogy tizennyolc ötven vagy huszonhárom hetven jut egy gyerekre, annyiért kaphat Télapó-csomagot, aztán Szentesiné megrendeli, hogy mi legyen benne. Dehogyis a Jézuskánál rendeli meg, hogy beszélhetsz ilyen csacsiságot, az Édességboltban! Ugye, nálunk a vállalatnál van vagy 100–120 tíz éven aluli gyerek, mert csak azokat hívják be, a nagyobbaknak elküldik. Dehogyis a Télapóval, hogy te milyen értetlen vagy, hát mit képzelsz, a Pós elvtárs majd nekiáll kézbesíteni? Télapónak is csak azért ugrik be, mert a tavalyi Télapónak, a Venczel bácsinak idegzsábája van, és lemondta. Pedig milyen jó Mikulás volt az öreg! Hogy mi a különbség a Mikulás meg a Télapó között, hát tulajdonképpen semmi, illetve a Mikulás az hivatalosan Télapó, de mi azért itthon Mikulásnak hívjuk, igen, úgy, mint a Cucikát az anyukája, pedig ugye Cucikának valójában Szabolcs a neve, és nem Cucika. Hogy mit hallottál a templomban? Hát már megint elvitt a dédike? Hogy a Mikulásnak nem a Télapó az igazi neve, hanem Szent Miklós? Hát ez is igaz, mert tudod, valamikor nagyon régen élt egy szent életű püspök, aki nagyon szerette a gyerekeket, és ajándékokat osztogatott nekik. Hát az ő emlékére hívják a Mikulást Mikulásnak. Hogy a püspök, az nagyobb ember-e, mint a csúcseszbétitkár? Hát sokkal nagyobb! Nem, Emőke, csúcseszbépüspök, az nincs, azt másképp hívják, és nem ad se lakást, se beutalót, a püspök, az azért nagyobb, mert püspöki süveg van a fején! Igen, Pós elvtárs fején is lesz süveg, de nem igazi süveg, hanem csak játék süveg, mert ő nem püspök! Jaj, Emőke, csúcseszbésüveg nincs!

Maradj már nyugton, kislányom, hadd kössem a hajadba ezt a szép piros masnit, és ide figyelj: ha kihív a Télapó, szép bátran kimész, meghajolsz, és ha azt mondja, hogy énekelj valamit, akkor ne kéresd magad, hanem jó hangosan énekelj el egy szép dalt, amit a kisdobosoknál tanultál. Jaj, ne a Mennyből az angyalt, még más se hiányzik, azt csak itthon énekeljük, hát tudsz te annyi mást! Hát nem tanultok ti ott a kisdobosoknál semmi szép éneket? A Kiskarácsony, nagykarácsonyt akarod? Tudod mit, inkább a Hull a pelyhes fehér hót, abban benne van a Télapó is, annak biztosan jobban örül Pós elvtárs. Hogy a Mennyből az angyalnak mért nem örül? Jaj, hogy miket tudsz kérdezni! Dehogy csúnya dal a Mennyből az angyal, az nagyon is szép dal, de azt majd itthon fogjuk énekelni! Szentestén, amikor meggyújtjuk a karácsonyfán a gyertyákat, mert megjött a Jézuska. Nem, Emőke, a Jézuska nem Pós elvtárs lesz, és nem is a Venczel bácsi, a Jézuska, az Jézuska, és úgy jön, hogy nem látni. Ő úgy hozza az ajándékokat, hogy a te szüleidet és nagyszüleidet kéri meg, hogy adják át helyette, ha jó leszel. Hogy a Pós elvtárs mért nem minket kér meg? Mert neki több az ideje, mint a Jézuskának, akit minden gyerek vár. Dehogyis Szentesiné veszi a Jézuska ajándékait, mi jut eszedbe! Azt én veszem, meg apád veszi, meg nagyanyád veszi. Nem, Emőke, a Jézuska nem szabja meg, mint az eszbé, hogy mennyiért vehetünk neked ajándékot. Annyiért vehetünk, amennyink van. Mert karácsonykor az ő születésnapját ünnepeljük, és ő azt akarja, hogy mindenki örüljön a születésnapján. Nem, Pós elvtárs születésnapján nem veszünk neked ajándékot, és a Venczel bácsi születésnapján se, és Szent Miklós püspök születésnapján se, mert akkor a szakszervezet úgyis vesz. Hogy a szakszervezet szereti-e a gyerekeket? Hát hogyne szeretné, a jó gyerekeket mindenki szereti, a Jézuska is, meg a szakszervezet is, Pós elvtárs is, meg a Mikulás is, de a rossz gyerekeket senki, én se!

Mit akarsz te megkérdezni a Télapótól, hogy ő mért nem ad ajándékot a Jézuska születésnapján? Ezt akarod te Póstól, a csúcseszbétitkártól megkérdezni a szakszervezeti Télapó-ünnepségen?! Emőke, te engem az őrületbe kergetsz, én be se viszlek téged, hát hiába magyarázok neked egy félórája? Hát hogy nem megy a fejedbe, hogy más a szakszervezeti Télapó és más a Mikulás, és más a püspök és más a csúcseszbétitkár, és megint más a karácsony, amit csak itthon ünnepelünk, és az csak itthon a Jézuska születésnapja, mert odabent a béke és a szeretet ünnepe! Hogy mit csinál Pós elvtárs a béke és a szeretet ünnepén? Nem tudom, Emőke, hogy mit csinál, de anyuka most mindjárt ráhúz egyet a fenekedre, mert az lehetetlen, hogy te kisdobos létedre olyan buta legyél, mint egy bölcsődés! Hát mit lehet ezen nem érteni?

Felvilágosítás

A LEMEZ EGYIK OLDALA

Előadja Maradi anyuka, este 20 óra 5 perces kezdettel, a hosszúra nyúlt szülői értekezlet után, a sötét iskolai folyosón nyomába eredve és útját állva a hazafelé igyekvő osztályfőnöknőnek.

Már megbocsásson, kedves Klárika néni, hogy még egy percig feltartom, pedig engem is vár otthon az éhes család, de valamit még szeretnék mondani Klárika néninek négyszemközt, mint nő a nőnek, tetszik ugye érteni, mert mégis másképp beszélhet bizonyos dolgokról egymás között két asszony, már legalábbis énszerintem, ha a kedves Klárika nénit nem is zavarja, hogy olyan kérdésekről apukák, sőt fiús apukák előtt is beszéljen, ahogy láttam.

De én mégis megmondom a Klárika néninek, hogy az én kislányom, a Marika, ha növésre nagy is, de azért mégis csak egy tizenegy éves kislány. Az bizony még sosem gondolt arra, hogy a kisfiúk és kisleányok között lenne valami, hogy úgy mondjam, különbség, neki a kisfiúk is éppen olyan játszópajtások, mint a kislányok. Ezért aztán, amikor Klárika néni azt mondta, hogy jövőre úgyis szó lesz a felvilágosításról, vagyis hogy megmondják nekik, de Klárika néni szerint nem ártana még az idén is beszélgetni arról a gyerekekkel, hát én őszintén megrémültem.

Szűzanyám, mondtam magamnak és a mellettem ülő anyukának, aki, meg kell mondanom, teljesen egyetértett velem, hiszen ezek a kisleányok még gyermekek, minek őket megzavarni olyasmivel, ami meg sem fordul az ártatlan kis fejükben! Hiszen az én Marikám még ma is babával játszik, és úgy tudja, hogy a kisbabát a gólya hozza, hát mi szükség egy ilyen kisleányt szexuálisan nevelni, ahogy mondani tetszett? Inkább szófogadásra, tisztelettudásra nevelnék, már ne is tessék zokon venni, de én kereken megmondom a Klárika néninek, hogy az én kisleányomat nem hagyom ilyesmire nevelni, mert mi nem tűrjük otthon a malacságot meg a szabadszájúságot, mi tisztességes család vagyunk! Éppen elég szörnyűséget hall az ember manapság, hát minek még tetézni? Majd ha eljön az ideje, az én kisleányom tőlem fogja megtudni a szomorú valóságot, hogy hogyan is van ez az egész, már tetszik érteni, mire gondolok.