PHILIP K. DICK

SZABAD ALBEMUTH RÁDIÓ

„Dickhez képest az egész európai avantgárd mozgalom csak a saját köldökét bámulja egy zsákutcában.”

Sunday Times

„Ha ötleteket akarsz, Philip K. Dicket olvass!”

Vector

„Minden munkája döbbenetesen intim, kitárulkozó és nagyon veszélyes. Korának legszellemesebb science fiction szerzője. És talán a legijesztőbb is egyben. Félelmei a saját félelmeink, pontosan úgy kimondva, ahogy mi is kimondanánk őket.”

The Encyclopedia of Science Fiction

„Dick a maga csendes módján komoly irodalmat alkotott népszerű formában, és ez a létező legnagyobb elismerés.”

Michael Moorcock

„Dicknél következetesebben senki nem alkotott ennyi mesterművet.”

John Brunner

„Dick a sci-fi kultikus alakja.”

The Washington Post Book World

„Száz év múlva Philip K. Dicket a huszadik század második felének legnagyobb írójaként tartják majd számon.”

Norman Spinrad

Philip K. Dick: Radio Free Albemuth

Copyright © 1985, The Estate of Philip K. Dick

All rights reserved

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2009, 2024

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: Radio Free Albemuth

Vintage Books, London, 1998

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 373 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Kalocsai Judit

Tördelő: Baseline Stúdió

Műfaj: science fiction

PROLÓGUS

1932 áprilisában egy kisfiú várakozott szüleivel a San Franciscó-i kompra a kaliforniai Oakland kikötőjében. A majdnem négyéves fiú észrevett egy vak koldust, egy fehér hajú és szakállú, hatalmas termetű öregembert, aki egy bádogpohárral a kezében ácsorgott.

A kisfiú kért az apjától egy ötcentest, aztán odament a koldushoz, és odaadta neki. A koldus meglepően szívélyes hangon megköszönte, és cserébe adott neki egy papírdarabot, amit a fiú visszavitt az apjához, hogy olvassa el, mi áll rajta.

– Istenről szól – mondta az apja.

A kisfiú nem tudta, hogy a koldus igazából nem koldus, hanem egy természetfölötti entitás, aki azért látogatott a Földre, hogy megnézze, mi van az emberekkel. A kisfiú aztán férfivá nőtt. Az 1974-es évben ez a férfi szörnyű nehézségekkel találta szemben magát, kegyvesztés, börtön és talán halál várt rá. Szorult helyzetéből semmiképp nem tudott kiszabadulni. Ekkor a természetfölötti entitás visszatért a Földre, szelleme egy részét kölcsönadta a férfinak, és kihúzta őt a csávából. A férfi sosem jött rá, a természetfölötti entitás miért jött a megmentésére. Réges-rég elfelejtette a szakállas koldust és az ötcentest, amit neki adott.

Ezekről fogok most mesélni.

ELSŐ RÉSZ
PHIL

1

Nicholas Brady barátom, akinek meggyőződése, hogy segített megmenteni a világot, Chicagóban született 1928-ban, de aztán átköltözött Kaliforniába. Élete nagy részét a Bay Area térségében töltötte, leginkább Berkeley-ben. Emlékezett lófej alakú lókikötőoszlopokra a város dombos részén álló régi házak előtt meg a kompot váró elektromos vonatra és leginkább a ködre. Később, a negyvenes évekre a köd már nem borította be éjjelente Berkeley-t.

Az elektromos vonatok és villamosok idejében Berkeley eredetileg csendes, szerény népességű város volt, kivéve az egyetemet a diákszövetségi házakkal és a focicsapattal. Nicholas Brady gyerekként az apjával együtt végignézett néhány focimeccset, de nem értette a dolgot. Még a csapat indulóját sem bírta megtanulni. Viszont tetszett neki az egyetemi campus a fákkal, a csendes ligetekkel és a Strawberry Creek patakkal; leginkább pedig a szennyvízcsatorna tetszett neki, amiben a patak futott. A szennyvízcsatorna volt a legeslegjobb a campuson. Nyaranta, amikor a víz alacsony volt, fel-le mászott a partján. Egy alkalommal páran odahívták, és megkérdezték, nem főiskolás-e véletlenül. Tizenegy éves volt.

Egyszer megkérdeztem, miért éppen Berkeley-ben él, ami a negyvenes évekre túlzsúfolt, zajos várossá nőtt, és dühös diákok lepték el, akik úgy küzdöttek a piacon, mintha a konzervdobozkupacok barikádok lettek volna.

– Baszod, Phil, Berkeley az otthonom – mondta erre Nicholas Brady.

A Berkeley-be tévedtek mind ezt hitték, még ha csupán egy hete voltak is ott. Állították, hogy nincs még egy ilyen hely. Ez különösen igaz lett, amikor megnyíltak a kávéházak a Telegraph Streeten, és elindult a szólásszabadság-mozgalom. Egy alkalommal Nicholas sorban állt a piacon a Grove Streeten, és meglátta maga előtt a sorban az aktivista Mario Saviót, aki mosolyogva integetett csodálóinak. Nicholas a campuson volt aznap, amikor a srácok a BZD+ táblát bevitték a kávézóba, és amikor a zsaruk lekapcsolták őket. Igaz, ő éppen a könyvesboltban böngészett, úgyhogy lemaradt az egészről.

Habár ezer éve élt Berkeley-ben, Nicholas csak két hónapig járt az egyetemre, és emiatt mindenkitől különbözött. Mások egyfolytában egyetemre jártak. Berkeley-t hivatásos diákok egész hada lakta, akik sosem diplomáztak le, és akiknek nem volt más céljuk az életben, mint oda járni. Nicholas nemezise az egyetem révén a Tartalékos Tisztképző Program volt, amely akkoriban még duzzadt az életerőtől. Gyerekként progresszív vagy kommunista óvodába járt. Az anyja küldte oda, akinek sok barátja volt a helyi Kommunista Pártban. Később Nicholas kvéker lett, és az anyjával sokat üldögéltek Baráti Gyűléseken, várva, hogy a Szentlélek szólásra késztesse őket. Idővel Nicholas teljesen elfeledkezett erről, legalábbis amíg be nem iratkozott az egyetemre, ahol kapott egy tiszti uniformist és egy Garand puskát. Emlékektől terhelt tudatalattija ekkor ellenállt: tönkretette a fegyvert, így nem tudta megtanulni a használatát; egyenruha nélkül jelent meg a gyakorlatozáson; szinte csak egyeseket kapott; végül kereken közölték vele, hogy ha a tartalékosképzésen megbukik, akkor az egyetemről is automatikusan ki van rúgva, amire Nicholas azt mondta:

– Ennek így kell lenni.

Aztán inkább megelőzte, hogy kirúgják, és önként hagyta ott. Tizenkilenc éves volt, és tudományos karrierjének – hogy paleontológus legyen – egyszer s mindenkorra befellegzett. A térség másik nagy egyeteme, a Stanford túl drága volt neki. Az anyja egyszerű irodistaként dolgozott az Erdészeti Minisztériumnak a campus egyik épületében, és nem volt pénze. Nicholasra munkásélet várt. Szívből gyűlölte az egyetemet, és megfordult a fejében, hogy nem adja vissza az egyenruhát. Megfordult a fejében, hogy az egyik gyakorlaton egy seprűvel jelenik meg a fegyver helyett. Az viszont eszébe sem jutott, hogy a fegyverével a feletteseire lőjön, ugyanis hiányzott belőle az ütőszeg. Azokban a napokban Nicholas még nem szakadt el a valóságtól.

Az egyenruhakérdés megoldódott, amikor az egyetemi emberek egyszerűen kinyitották a szekrényét, és kivették belőle az egyenruhát és mindkét inget. Nicholast hivatalosan is elvágták a katonai világtól; fejében szertefoszlottak az erkölcsi tiltakozások, bátor demonstrációk tervei, és az egyetemistákra jellemzően elkezdte róni Berkeley utcáit, kezét Levi’s farmere zsebébe dugva; arca komor volt, szíve nehéz, tárcája üres, jövője bizonytalan. Még mindig az anyjával élt, aki pedig már nagyon unta. Nem volt képesítése, sem tervei, csak csírázó dühe. Tekergés közben egy indulót énekelt, a spanyol hadsereg nemzetközi brigádjáét, amelyet főleg németek alkottak. A dal így szólt:

Vor Madrid im Schützengraben,

In der Stunde der Gefahr,

Mit den eisernen Brigaden,

Sein Herz voll Hass geladen,

Stand Hans, der Kommissar.

Ő azt a sort szerette a legjobban, hogy „Sein Herz voll Hass geladen”, ami annyit tett: „gyűlölettel teli szívvel”. Nicholas ezt énekelte újra meg újra, miközben végigment a Berkeley Wayen, le a Shattuck Avenue-n, majd a Dwight Wayen fel vissza a Telegraph Roadra. Senki nem figyelt fel rá, mert amit csinált, akkoriban megszokott látvány volt Berkeley-ben. Néha akár tíz diákot is lehetett látni, amint egymás mellett trappolnak farmerben, balos dalokat énekelnek, és félrelökik a szembejövőket.

A Telegraph és a Channing sarkán a University Music pultja mögül a nő intett neki, mivel Nicholas gyakran böngészett ott a lemezek között, így most is betért.

– Nincs rajtad az egyenruha – jegyezte meg a nő.

– Kimaradtam arról a fasiszta egyetemről – felelte Nicholas, ami kétségtelenül igaz volt.

Pat elnézést kért, és ment kiszolgálni egy igazi vásárlót, Nicholas pedig egy Tűzmadár-albumot vitt a hallgatófülkébe, és feltette azt a részt, ahol az óriástojás feltörik. Passzolt a hangulatához, habár azt nem értette rendesen, mi jön ki a tojásból. A lemezborítón csak a tojás látszott, meg valaki egy lándzsával, amivel feltöri.

Később Pat nyitott be a hallgatófülkébe, és megtárgyalták a helyzetet.

– Talán Herb felvesz – vetette fel Pat. – Állandóan itt lógsz, ismered a készletet, és otthon vagy a klasszikus zenében.

– Az összes lemez helyét tudom a boltban – jött izgalomba az ötlettől Nicholas.

– Öltöny-nyakkendőt kell hordanod – figyelmeztette Pat.

– Van öltönyöm és nyakkendőm is.

Valószínűleg élete legjobb döntése volt, hogy tizenkilenc évesen beállt dolgozni a University Musicba, mert ez olyan öntőformába dermesztette a lényét, ami sosem tört szét, olyan tojásba, ami sosem nyílt ki… legalábbis még huszonöt évig nem, ami szörnyen hosszú idő olyasvalakinek, akinek addigi élete kimerült abban, hogy a város parkjaiban játszott, iskolába járt, a szombat délutánokat pedig a Solano Avenue-i Oaks Theater matinéin töltötte el, ahol megnézte a híradót, a rövidfilmet, a két rajzfilmet és a fő mozifilmet, mindezt tizenegy centért.

A University Music-állás évtizedekre a városkép részévé tette, és lezárt minden lehetőséget a fejlődésre vagy bármilyen más élet, azaz a tágabb világ megismerésére. Nicholas Berkeley-ben nőtt fel, és Berkeley-ben maradt, megtanult lemezeket eladni, majd később venni is, a kuncsaftokat megismertetni új előadókkal, nem visszavenni sérült lemezeket, pótolni a vécépapírt a hármas számú hallgatófülke mögötti mosdóban. Ez lett a világa: Bing Crosby, Frank Sinatra és Ella Mae Morse, az Oklahoma, majd a South Pacific, az „Open the Door, Richard” meg az „If I’d Known You Were Coming, I’d Have Baked a Cake”. Ő volt a pult mögött, amikor a Columbia Records elkezdett bakelitlemezeket kiadni. Ő nyitotta ki a beszállítóktól érkezett dobozokat, amikor Mario Lanza színre lépett, és ő ellenőrizte a leltárt és a visszárut, amikor Mario Lanza meghalt. Saját kezűleg adott el ötezret Jan Peerce „Bluebird of Happiness”-éből, és minden egyes darabot szívből utált. Ott volt, amikor a Capitol Records ráállt a klasszikus zenére, és amikor a klasszikus zenei részlegük befuccsolt. Sosem bánta meg, hogy a viszonteladói lemezüzletbe szállt be, mert imádta a klasszikus zenét, és imádott állandóan lemezek közelében lenni, eladni őket olyanoknak, akiket személyesen ismert, és megvenni diszkontáron a saját gyűjteményébe; ugyanakkor utálta is magát, amiért beszállt a viszonteladói lemezüzletbe, mert amikor rögtön az első nap mondták neki, hogy söpörjön fel, rádöbbent, hogy egész életében félig gondnok és félig eladó marad, ami iránt ugyanolyan sajnálatosan vegyes érzésekkel viseltetett, mint az egyetem és az apja iránt. Ráadásul ugyanilyen vegyes érzéseket táplált a főnöke, Herb Jackman felé, aki feleségül vette Patet, az ír lányt. Pat nagyon csinos volt, és jóval fiatalabb Herbnél, Nicholas pedig évekig bele volt zúgva, egész addig, amíg mind idősebbek nem lettek, és sokat ittak együtt a Hambone Kelley’sben, egy kabaréban El Cerritóban, ahol Lu Watters játszott dixielandzenekarával.

Nicholasszal először 1951-ben találkoztam, miután Lu Watters zenekarából Turk Murphy zenekara lett, és szerződést írtak alá a Columbia Recordsszal. Nicholas az ebédideje alatt gyakran bejött a könyvesboltba, ahol dolgoztam, és a használt Proust-, Joyce- és Kafka-kötetek között böngészett, amiket az egyetemisták passzoltak le, miután a kurzusuk – és vele az irodalom iránti érdeklődésük – véget ért. Az egyetemtől elvágott Nicholas Brady olyan politikatudományos és irodalmi kurzusok használt tankönyveit vásárolta, amikre nem járhatott; tűrhetően ismerte az angol irodalmat, és nem kellett sok idő, hogy beszélgetni kezdjünk, barátok legyünk, végül pedig lakótársak egy barna zsindelyes házban a Bancroft Wayen, mindkettőnk munkahelye közelében.

Én akkor adtam el az első sci-fi-novellámat Tony Bouchernek a Fantasy and Science Fiction című magazinnál 75 dollárért, és éppen azt fontolgattam, hogy otthagyom a könyvesboltot meg az eladóságot, és igazi író leszek, amit aztán meg is tettem. A tudományos-fantasztikus történetek írása lett a hivatásom.

2

Nicholas Brady első paranormális élménye a Francisco Street-i házban esett meg, ahol évekig élt; a feleségével, Rachellel 3750 dollárért vették a házat, amikor 1953-ban összeházasodtak. A nagyon öreg ház – Berkeley híres eredeti farmházai közé tartozott – csupán harminc láb széles telken állt, agyagalapon. Garázs nem volt, fűteni meg csak a konyhai tűzhellyel lehetett. Havonta 27,50 dollár fizetést kapott, ami meg is magyarázza, miért maradt ott olyan sokáig.

Többször is rákérdeztem, miért nem festette ki vagy hozta rendbe a házat; a tető az erős téli esőzésekkor beázott, Rachellel üres kávésdobozokkal pakoltak tele mindent, hogy felfogják a csöpögő vizet. A ház ocsmány sárga festése nagy foltokban mállott.

– Éppen az a lényeg, hogy olcsó a ház – védekezett Nicholas.

A pénze zömét még mindig lemezekre költötte. Rachel az egyetemen felvett pár kurzust a politikatudományi tanszéken. Igen ritkán találtam otthon. Nicholas egyszer azt mondta, a felesége belezúgott az egyik diáktársába, aki a campus közelében működő Szocialista Munkáspárt ifjúsági tagozatát vezeti. Rachel nem különbözött a többi berkeley-i diáklánytól, akiket láttam: farmer, szemüveg, hosszú sötét haj, határozott, erős hang, kifogyhatatlan politikai duma. Na persze ez a McCarthy-időszak alatt történt. Berkeley kezdett erősen átpolitizálódni.

Szerdán és vasárnap Nicholas nem dolgozott.

Szerdán otthon maradt egyedül. A vasárnapot kettesben töltötték.

Egyik szerdán – ez nem a paranormális élmény – Nicholas éppen Beethoven VIII. szimfóniáját hallgatta a Magnavox fonográfján, amikor két FBI-ügynök állított be.

– Mrs. Brady itthon van? – Hétköznapi öltönyt viseltek, kezükben duzzadó aktatáskát fogtak. Nicholas biztosítási ügynöknek nézte őket.

– Mit akarnak tőle? – kérdezte ellenségesen. Azt hitte, rá akarnak sózni valamit.

A két ügynök összenézett, majd megmutatták neki az igazolványukat. Nicholast düh és rémület öntötte el. Dadogva elkezdett mesélni nekik egy viccet, amit a New Yorkerben olvasott két FBI-ügynökről, akik egy öregembert ellenőriztek, és amikor a szomszéd azt mondta, szimfóniákat hallgattak, az ügynökök gyanakodva rákérdeztek, hogy na és milyen nyelven beszélnek azok a szimfóniák.

A Nicholas tornácán álló két ügynök fapofával végighallgatta az összekutyult történetet. Nem találták viccesnek.

– Ők nem a mi irodánktól voltak – mondta egyikük.

– Mondják el nekem, miről van szó! – igyekezett védeni a feleségét Nicholas.

A két FBI-ügynök megint összenézett, bólintott, és belépett a házba. Nicholas megrettenve ült le velük szemben, és nagyon igyekezett csillapítani a keze remegését.

– Mint maga is tudja – kezdte a nagyobb tokájú ügynök –, a mi feladatunk az amerikai polgárok szabadságjogainak védelme a totalitárius behatolás ellen. Sosem nyomozunk legitim politikai pártok után, mint a Demokrata vagy a Republikánus Párt, hiszen azok az amerikai törvények szerint jogszerűen működő politikai pártok. – Aztán a Szocialista Munkáspártról beszélt, ami nem legitim párt, magyarázta Nicholasnak, csupán egy kommunista szervezet, amelynek célja erőszakos forradalom kirobbantása az amerikai szabadságjogok kontójára.

Nicholas mindezzel tökéletesen tisztában volt. Mindazonáltal hallgatott.

– A maga felesége hasznunkra lehet – vette át a szót a másik ügynök –, mivel az SZMP diákszervezetéhez tartozik, jelentheti nekünk, kik járnak a gyűlésekre, és mi hangzik el ott. – Aztán mindketten várakozón néztek Nicholasra.

– Ezt meg kell beszélnem Rachellel, amikor hazajön.

– Maga folytat politikai tevékenységet, Mr. Brady? – kérdezte tőle a nagyobb tokájú ügynök. Notesz és töltőtoll volt nála. Az egyik aktatáskát maguk és Nicholas közé tették az asztalra; látta, hogy szögletes tárgy dudorodik benne, és tudta, hogy felveszik a beszélgetést.

– Nem – felelte az igazsághoz hűen. Nem csinált mást, mint egzotikus, külföldi nyelvű lemezeket hallgatott, főleg Tiana Lemnitz, Erna Berger és Gerhard Husch felvételeit.

– És szeretne? – kérdezte a nem főnök ügynök.

– Hát…

– Biztos ismeri a Nemzetközi Néppártot – mondta a főnök ügynök. – Gondolt már rá, hogy eljárjon a gyűléseikre? Egysaroknyira innét tartják, a San Pablo Avenue túlsó felén.

– Jól jönne nekünk valaki a helyi csoportgyűléseken – mondta a nem főnök ügynök. – Érdekli?

– Anyagilag nem járna rosszul – toldotta meg kollégája.

Nicholas pislogott egyet, nyelt egyet, majd előadta élete beszédét. Az ügynökök nem bújtak ki a bőrükből örömükben, de meghallgatták.

Később, miután az ügynökök elmentek, Rachel is hazaért, tankönyveket cipelve és mérges képpel.

– Egyet találhatsz, ki keresett ma téged – fogadta Nicholas. És megmondta neki.

– A szemetek! – tört ki Rachel. – Rohadt szemetek!

Két éjszakával ezután Nicholas megtapasztalta az első misztikus élményét.

Ágyban feküdtek Rachellel, aludtak, Nicholas a bal oldalon, az ajtóhoz közelebb. Az FBI-ügynökök látogatása még mindig aggasztotta, rosszul aludt, hánykolódott, kellemetlen, homályos álmok abajgatták. Hajnal felé, amikor a hamis, fehér fény kezdte megtölteni a szobát, forgolódás közben az egyik idege becsípődött, és a fájdalomtól felébredt.

Egy alak állt az ágy mellett, és őt bámulta. Farkasszemet néztek; Nicholas csodálkozva nyögött, és felült. Rachel azonnal felébredt, és sikoltozni kezdett.

– Ich bin’s! – nyugtatta Nicholas (a gimnáziumban tanult németül). Ezzel azt akarta mondani Rachelnek, hogy az alak ő maga. Izgalmában azonban nem vette észre, hogy más nyelven beszél, azon, amire Mrs. Altecca tanította tizenkettedikben.

Rachel nem értette. Nicholas nyugtatólag megpaskolta a karját, de továbbra is a német kifejezést ismételgette. Rachel összezavarodott és megrémült, egyre csak sikoltozott. Közben az alak eltűnt.

Később, miután teljesen felébredt, Rachel nem volt benne biztos, hogy látta az alakot, vagy csak férje meglepettségére reagált. Nagyon hirtelen történt.

– Én magam voltam – magyarázta Nicholas –, az ágy mellett állva néztem magam. Felismertem önmagam.

– Mit akart?

– Vigyázott rám – felelte Nicholas. Tudta. Látta az alak arcán. Úgyhogy nincs mitől félni. Az volt a benyomása, hogy az alak, vagyis ő maga a jövőből jött vissza, talán nagyon messziről, hogy megbizonyosodjon róla, miszerint ő, korábbi énje jól van élete eme kritikus pontján. A benyomás erős és határozott volt, nem bírt szabadulni tőle.

Bement a nappaliba, megkereste a német szótárát, és ellenőrizte a kifejezést. Jól emlékezett, azt jelentette: „Én vagyok az.”

Rachellel a nappaliban ültek, és pizsamában neszkávét kortyolgattak.

– Bárcsak biztosan tudnám mondani, hogy láttam! – hajtogatta Rachel. – Valami jól rám ijesztett, az fix. Hallottad, hogy sikoltoztam? Sejtelmem se volt, hogy így tudok sikoltozni. Nem hinném, hogy életemben valaha is sikoltoztam így. Talán még a szomszédok is hallották, lehet, hogy felébredtek rá. Remélem, nem hívják a rendőrséget. Mennyi az idő? Világosodik, már hajnalodhat.

– Sose álmodtam még csak hasonlót se – mondta Nicholas. – Hű de meglepődtem! Kinyitottam a szemem, és megláttam… saját magamat ott állni. Ez ám a döbbenet! Kíváncsi lennék, történt-e már ilyesmi valaha bárkivel is. A mindenit!

– Annyira közel laknak a szomszédok – csóválta a fejét Rachel. – Remélem, nem ébredtek fel rá.

Másnap Nicholas eljött hozzám, hogy elmesélje a misztikus élményét, és a véleményemet kérje. Csakhogy nem volt teljesen őszinte; először nem személyes élményként adta elő, hanem mint ötletet egy tudományos-fantasztikus sztorihoz. Hogy ha baromságnak hangzana, ne őt hülyézzem le.

– Arra gondoltam, hogy te mint tudományos-fantasztikus író meg tudod magyarázni. Időutazás volt? Létezik ilyen? Vagy talán egy másik, párhuzamos világból jött?

Azt mondtam neki, hogy egy párhuzamos világból jött. Az a bizonyíték rá, hogy felismerte magát. Ha a jövőbeni énje lett volna, nem ismeri fel, mivel nem olyan vonásai lettek volna, amit a tükörben lát. A jövőbeni énjét senki nem ismeri fel. Erről egyszer írtam egy novellát. A főszereplő jövőbeni énje visszajött figyelmeztetni önmagát, hogy valami ostobaságot fog elkövetni. A főszereplő nem ismerte fel a jövőbeni énjét, és megölte. Azt a novellát még nem adtam el, de nagyon reménykedtem. Az ügynököm, Scott Meredith minden mást eladott, amit írtam.

– Tudod használni az ötletet? – kérdezte Nicholas.

– Nem – feleltem. – Túl hétköznapi.

– Hétköznapi?! – Fel volt háborodva. – Akkor éjjel nekem csöppet sem tűnt hétköznapinak. Szerintem üzenetet hozott nekem, amit telepatikusan sugárzott, de felébredtem, és ezzel megszakadt az átvitel.

Elmagyaráztam neki, hogy ha az ember a saját énjével találkozna egy másik univerzumból, aligha lenne szükség telepátiára. Ez logikátlan, hiszen nyelvi korlát sem lenne. A telepátia a különböző fajok közti kapcsolat eszköze, például ha más csillagrendszerekből valók.

– Aha – bólogatott Nicholas.

– Jó szándékkal jött?

– Persze, hiszen én voltam. Én jó szándékú vagyok. Tudod, Phil, bizonyos tekintetben az egész életem értelmetlen. Mit keresek az én koromban egy lemezboltban? Vegyünk téged, te hivatásos író vagy. Én miért nem tudok valami hasonlót csinálni? Eladó vagyok, könyörgök! Az aljanép legalja. Rachel egy nap majd professzor lesz, ha végez. Nem lett volna szabad otthagynom az egyetemet, le kellett volna diplomáznom.

– Feláldoztad az akadémiai karriered egy nemes ügyért, a háború elleni tiltakozásért.

– Tönkretettem a fegyveremet. Nem volt annak semmi oka, egyszerűen csak kétbalkezes voltam aznap, amikor a fegyver szétszedését és összerakását gyakoroltuk. Elvesztettem a ravaszt. Ennyi volt az egész.

Elmagyaráztam neki, hogy a tudatalattija bölcsebb a tudatánál, és hogy a magasabb értékek értelmében hitelt kell adnia a látomásnak. Végül is, ez az ő része.

– Nem tudom, elhiszem-e – tűnődött. – Nem tudom, elhiszek-e bármit is ezek után. Azok után, hogy az a két FBI-ügynök eljött, és kérdezgetett. Azt akarták, hogy kémkedjek a saját feleségem után! Mert szerintem ezt akarták igazából. Ráveszik az embereket, hogy kémkedjenek egymás után, mint az 1984-ben, és tönkreteszik a társadalmat. Mi haszna az én életemnek a tiédhez képest, Phil? Bárkiéhez képest? Elmegyek Alaszkába. A minap beszéltem a fazonnal a Southern Pacificnél. Alaszkával is van kapcsolatuk, egy hajó megy fel, évente háromszor. Elmehetnék azzal. Szerintem ezt akarta mondani nekem az énem a jövőből vagy egy másik univerzumból: hogy az életem egy nagy nulla, és drasztikus változtatásra van szükség. Valószínűleg éppen megtudtam volna, hogy mit kell tennem, csak tönkretettem azzal, hogy felébredtem, és kinyitottam a szemem. Vagyis tulajdonképpen Rachel ijesztette el a sikoltozással. Akkor ment el. Ha ő nincs, megtudom, hogyan tegyem sínre a jövőmet. Így meg nem tudok semmit, nem csinálok semmit, nincs se reményem, se kilátásom, kivéve, hogy ellenőrizzem az istenverte Victor-szállítmányt, ami a boltban vár, negyven böhöm nagy dobozt… az egész őszi kínálatot, amit ránk tukmáltak, és Herb belement a tíz százalék engedmény miatt.

Komor hallgatásba merült.

– Hogy néztek ki az FBI-ügynökök? – kérdeztem. Még sosem láttam egyet sem. Berkeley-ben mindenki az ilyen látogatástól rettegett, magamat is beleértve. Ilyen idők jártak.

– Vastag vörös nyakuk van, meg tokájuk. És apró szemük, mint a tésztába dugott két kis széndarab. És állandóan téged néznek. Le se veszik rólad a szemüket. Halvány, de érezhető déli akcentusuk volt. Azt mondták, visszajönnek, hogy mindkettőnkkel beszéljenek. Biztos majd veled is beszélni akarnak. Az írásaidról. Balosak a történeteid?

– Nem olvastad őket?

– Nem olvasok science fictiont. Csak komoly írókat, Proustot, Joyce-t, Kafkát. Ha egyszer a science fictionnek lesz komoly mondanivalója, majd olvasom. – Aztán nekiállt taglalni a Finnegans Wake erényeit, különösen a végét, amit az Ulysses végéhez hasonlított. Meg volt róla győződve, hogy rajta kívül senki más nem olvasta vagy értette.

– A science fiction a jövő irodalma – szóltam közbe, amikor szünetet tartott. – Egy-két évtizeden belül a holdra lépünk.

– Nem, nem – tiltakozott vehemensen. – Sosem érjük el a holdat. Fantáziavilágban élsz.

– Ezt mondta neked az éned a jövőből? Vagy egy másik univerzumból vagy honnan?

Én úgy láttam, Nicholas él fantáziavilágban: egy lemezboltban eladó, közben meg elveszik a saját valóságától elszigetelt magasirodalomban. Annyi James Joyce-t olvasott, hogy Dublin valóságosabb volt a számára, mint Berkeley. Berkeley nekem sem volt teljesen valóság, ugyanúgy elveszett a fantáziában, ahogy Nicholas; Berkeley egésze Amerika többi részétől eltérő politikai álmot álmodott, amelyet hamarosan összezúztak, ahogy a reakció mind mélyebbre és mind távolabbra áramlott. Egy Nicholas Brady-féle alak nem juthatott el Alaszkába; Berkeley terméke volt, csakis Berkeley radikális diákmiliőjében maradhatott életben. Mit tudott ő az Egyesült Államok többi részéről? Én beutaztam az országot, jártam Kansasben, Utahban és Kentuckyban, láttam, milyen elszigeteltek a berkeley-i radikálisok. Nézeteikkel talán hatnak valamennyire az országra, de hosszú távon mindenképp a szolid, konzervatív Amerika, a Középnyugat kerekedik felül. És amikor Berkeley elbukik, Nicholas Brady vele bukik majd.

Persze ez réges-rég történt, még Kennedy elnök meggyilkolása előtt, még Ferris Fremont elnök és az Új Amerikai Út előtt. Mielőtt a sötétség teljesen bezárult felettünk.

3

A politika felé orientált Nicholas ekkor már felfigyelt a fiatal kaliforniai szenátor, Ferris F. Fremont bimbózó karrierjére, aki 1952-ben indult Orange megyéből, tőlünk jóval délebbről, egy olyan reakciós térségből, hogy mi Berkeley-ben fantomföldnek láttuk, rettenetes rémálmok ködvilágának, ahol olyan jelenések szaporodtak, amelyek éppoly irtózatosak, mint amennyire valóságosak – valóságosabbak, mint ha tömör valóságból álltak volna. Orange megye, amit saját szemével egyetlen berkeley-beli sem látott, a világ túlsó vége volt, Berkeley ellentéte; ha Berkeley az illúzió rabságában vergődött, elszakadva a valóságtól, akkor Orange megye lökte oda. Egy univerzumon belül a kettő nem létezhetett szimultán.

Mintha Ferris Fremont ott állt volna Orange megye pusztájában, és elképzelte Berkeley képtelen alávetettségét az állam északi végében, majd megborzongott, és olyasmit mondott magában: annak mennie kell. Ha a két férfi, Nicholas Brady északon és Ferris Fremont délen átlátott volna a hatszáz mérföldes távolságon, mindketten elszörnyedtek volna, utóbbi éppúgy, mint előbbi, amikor olvasott a berkeley-i Daily Gazette-ben Fremont politikai felemelkedéséről, aki úgy kapott esélyt bejutni a szenátusba, hogy leleplezte demokrata riválisa, Margaret Burger Greyson homoszexualitását.

Érdemes megjegyezni, hogy Margaret Burger Greyson átlagos szenátor volt, de Fremont győzelmének alapját nem az asszony szakmai tevékenysége, hanem a becsmérlő vádak jelentették. Fremont az Oceanside-ban kiadott újságja segítségével csapott le Mrs. Greysonra, és ismeretlen támogatók anyagi segítségével teleragasztotta az állam déli részét óriásplakátokkal, amelyek baljósan utaltak Mrs. Greyson nemi identitására:

KALIFORNIÁNAK EGYENES JELÖLT KELL!
GREYSON NEM FERDE EGY PICIT?

Ilyesmik. Állítólag Mrs. Greyson életének megtörtént eseményén alapult, de valójában senki nem tudott biztosat. Mrs. Greyson visszavágott ugyan, de nem perelt. Veresége után elnyelte a feledés vagy, mint azzal a republikánusok vicceltek, talán San Diego valamelyik melegbárja. Mondanom sem kell, hogy Mrs. Greyson liberális volt. A McCarthy-időkben a közvélemény nemigen különböztette meg a kommunizmust a homoszexualitástól, így Fremontnak csak el kellett indítani a sárdobálást, és máris nyert ügye volt.

Akkoriban Fremont tejfelesszájú bugris volt, kövér képű, mogorva alak, szemöldöke valóságos zanótos, fekete haját mintha gépzsírral nyalta volna le; hajszálcsíkos öltönyt, rikító nyakkendőt és elegáns cipőt viselt, és az a hír járta, hogy még az ujjpercei is szőrösek. Gyakran fényképezték lőtéren, mivel odavolt a fegyverekért. Imádott Stetson-kalapot hordani. Mrs. Greyson egyetlen replikája, ami valamekkora visszhangot kiváltott, egy keserű megjegyzés volt a választási eredmények kihirdetése után, miszerint Fremont aztán nem az a bele a közepébe típus, akármennyire egyenesen céloz is. Mindenesetre Mrs. Greyson politikai karrierje véget ért, Fremonté viszont elkezdődött. Azonnal Washington DC-be repült, hogy házat keressen magának, feleségének, Candynek és két dundibundi fiuknak, Amosnak és Donnak.

Hát, azt látniuk kellett volna, milyen hatása volt ennek a sok szarnak Berkeley-ben. Nem viselte jól. A radikális diákmiliő nehezményezte, hogy a választás ilyen alapon dőlt el, azt meg még jobban, hogy Fremont Washingtonba ment. Nem Mrs. Greysont sajnálták, inkább a győztest rühellték; egyrészt, ahogy arra a republikánusok készségesen rámutattak, sok meleg volt Berkeley-ben, másrészt kétségtelenül töméntelen balos; Berkeley volt a világ balos fővárosa.

A világ balos fővárosa persze nem lepődött meg, amikor Fremont szenátort kinevezték egy Amerika-ellenes tevékenységeket vizsgáló bizottságba. Nem lepődött meg, amikor a szenátor számos prominens liberálisról kiderítette, hogy a Kommunista Párt tagja. Viszont meglepődött, amikor Fremont szenátor kirukkolt az Aramchek-vádakkal.

Berkeley-ben senki nem hallott Aramchekről, beleértve a Kommunista Párt ott élő és tevékenykedő tagjait is. Nem tudtak hova lenni döbbenetükben. Mi az az Aramchek? Fremont szenátor azt állította a beszédében, hogy a Kommunista Párt egy tagja, a Politbüro ügynöke némi ráhatásra átadott neki egy dokumentumot, amelyben az amerikai Kommunista Párt az Aramchek mibenlétét tárgyalja, és hogy ebből a dokumentumból kiderül, hogy az Amerikai Kommunista Párt pusztán fedőszerv, egy a sok közül, sőt csupán ágyútöltelék, amely az igazi ellenséget hivatott álcázni, a hazaárulás igazi szervezetét, az Aramcheket. Az Aramcheknek nincs hivatalos tagsága, működése eltér minden megszokottól. Tagjai semmiféle filozófiát nem követnek sem nyilvánosan, sem máshogy. Ennek ellenére az Aramchek lopva átveszi a hatalmat az Egyesült Államok fölött. Az ember azért azt várná, hogy a világ balos fővárosában valaki csak hallott már ilyesmiről.

Akkoriban ismertem egy lányt, aki a Kommunista Párthoz tartozott. Mindig furcsa volt, már azelőtt is, hogy párttag lett, de utána egyenesen elviselhetetlen. Mackónadrágot viselt, és közölte velem, hogy a nemi aktus a nők kizsákmányolása, egy ízben meg annyira bedühödött rám a barátaim miatt, hogy a cigarettáját beledobta a kávémba Larry Blake éttermében a Telegraphon. A barátaim trockisták voltak. Kettejüknek bemutattam, de politikai irányultságukat nem közöltem. Berkeley-ben az ember ezt nem tette. Liz másnap odajött az asztalomhoz a Larry Blake-ben, és nem szólt hozzám. Azt hiszem, bajba került a dolog miatt a pártban. Na szóval, egyszer viccből megkérdeztem tőle, a párt mellett nem tagja-e az Aramcheknek is.

– Az csak kamu – tört ki. – Fasiszta hazugság. Nem létezik az Aramchek. Tudnék róla.

– Ha lenne, belépnél?

– Attól függ, mi lenne a célja.

– Megdönteni Amerikát.

– Miért, szerinted nem kellene megdönteni a monopolkapitalizmust, ami elnyomja a munkásosztályt, és imperialista háborúkat finanszíroz bábkormányokon keresztül?

– Szóval, belépnél.

De még Liz sem tudott belépni az Aramchekbe, ha az nem létezett. Miután a cigarettáját beledobta a kávémba, többé nem láttam; a párt utasította, hogy ne beszéljen velem, és ő azt tette, amit mondtak neki. Ennek ellenére nem hinném, hogy valaha is magasabb tisztséget ért el a pártban; ő beosztottnak született, elszántan teljesítette a parancsokat, de sosem igazán jól. Azóta is sokszor eszembe jut, mi lehet vele. Nem hinném, hogy ez kölcsönös; miután a párt tilalmat rótt rám, szerintem a számára én megszűntem létezni.

Egy este Nicholasszal és Rachellel vacsoráztam, és valahogy előkerült az Aramchek-téma. A Szocialista Munkáspárt határozatban elítélte mind Fremont szenátort, mind az Aramcheket: egyik az imperialista Egyesült Államok eszköze, másik a militáns Moszkváé.

– Mindkét részről fedezik magukat – kommentálta Nicholas. – Az SZMP mindig is opportunista volt.

Rachel ajkán a berkeley-i egyetemisták tipikus felsőbbrendű mosolya derengett fel.

– Még találkozgatsz azzal a sráccal? – kérdezte Nicholas, az SZMP-s szervezőre értve, aki tetszett a feleségének.

– Még szerelmes vagy a főnököd feleségébe? – vágott vissza Rachel.

– Hát… – motyogta Nicholas a kávéscsészéjét forgatva.

– Szerintem Fremont ötlete remek – mondtam. – Elítélni egy szervezetet, ami nem is létezik… amit Fremont talált ki, mondván, hogy az meg akarja dönteni a kormányt. Senki nem tudja elpusztítani. Senki nincs biztonságban tőle. Senki nem tudja, legközelebb hol bukkan fel.

– Berkeley-ben – csettintett Nicholas.

– Kansas Cityben – kontráztam. – A kontinens belsejében. Salt Lake Cityben… Akárhol. Fremont alakíthat Aramchek-ellenes csoportokat, jobbos ifjúsági szervezeteket, örökké éber, fegyveres-egyenruhás kölyökbandákat, hogy harcoljanak ellene, ahol csak felüti a fejét. Ezzel a Fehér Házba is bejut. – Csak vicceltem. De mint immár mindannyian tudjuk, beletrafáltam. John Kennedy halála után, a bátyja halála után és lényegében az Egyesült Államok minden fontos politikusának halála után csupán néhány év kellett.

4

Az Egyesült Államok vezető politikusainak likvidálása állítólagos magányos orgyilkosok révén ahhoz kellett, hogy Ferris F. Fremontot megválasszák. Egyedül így volt lehetséges. Semmi más módon nem versenyezhetett velük. Agresszív kampányai dacára szinte használhatatlan volt. Valamikor egyik tanácsadója ezt közölhette is vele: „Ha be akarsz kerülni a Fehér Házba, Ferris – mondhatta a fickó –, előbb mindenki mást meg kell ölnöd.” Ferris Fremont ezt szó szerint vette, és meg is tette. 1963-ban kezdte, és kíméletlenül nyomult előre Lyndon Johnson adminisztrációja alatt. Mire Lyndon Johnson visszavonult, a pálya csak az övé volt. Az embernek, aki nem tudott versenyezni senkivel, immár nem is kellett.

Nincs értelme Ferris Fremont erkölcseit tárgyalni. Az idő már ítéletet mondott felette, ahogy a világ is – kivéve a Szovjetuniót, ahol még mindig nagy becsben tartják. Noha még vita dúl akörül, hogy Fremont szoros kapcsolatban állt az Egyesült Államokban zajló szovjet szervezkedéssel, hogy valójában szovjet érdekeltségek támogatták, és stratégiáját szovjet tervezők találták ki, a tény attól még tény marad. Előbb a szovjetek támogatták, aztán a jobboldaliak támogatták, aztán egyéb jelölt hiányában mindenki más is támogatta. Hatalmas képviselői mandátum hullámán került hivatalba. Ki másra szavazhattak volna? Hiszen gondoljunk csak bele, Fremontnak lényegében nem volt ellenfele, a Demokrata Pártba beszivárogtak az emberei, kémkedtek, lehallgattak, az egész pártot káoszba döntötték. Fremont élvezte az Egyesült Államok hírszerző közösségének támogatását, ahogy azok hívták magukat, és a volt ügynökök vezető szerepet játszottak a politikai ellenzék kiiktatásában. Az egypártrendszernek mindig megvan a maga árnyoldala.

Az ember megkérdezhetné: miért támogatnák olyannyira különböző csoportok, mint a Szovjetunió és az Államok hírszerző közössége ugyanazt az embert? Nem vagyok politológus, de Nicholas egyszer azt mondta: „Mindkét fél szereti a korrupt strómanokat. Így a színfalak mögül tudnak kormányozni. A szovjetek és a smasszerek is az árnyékkormányokat szeretik. Ez mindig is így lesz, hiszen náluk van a fegyver. Amit a megfelelő fejhez szorítanak, ha kell.”

Ferris Fremont fejéhez senki nem szorított pisztolyt. Ő maga volt a pisztoly, amit a fejünknek szegeztek. Azokra, akik megválasztották. Mögötte állt a világ összes zsaruja, a balos orosz zsaruk, a jobbos amcsi zsaruk. A zsaruk pedig zsaruk. Csak rangbeli megoszlás van, felfelé és lefelé. A csúcszsarut szinte sosem látni.

Csak hát Nicholas sem volt politológus. Valójában gőze sem volt róla, hogyan alakult ki a Fremont mögötti koalíció, sőt a létezéséről sem. Mint mi mind azokban az években, ő is csodálkozva figyelte, hogy hullnak el sorban a prominens politikusok, és kerül egykettőre hatalomra Fremont. A történteknek nem volt értelme. Nem volt bennük kivehető séma.

Van egy latin mondás arra, ha valaki tudni akarja, ki követett el egy bűntettet, ami fordításban úgy szól: Keresd azt, hogy ki nyer vele! Amikor megölték John Kennedyt, dr. Kinget, Bobby Kennedyt és a többieket, amikor George Wallace megrokkant, azt a kérdést kellett volna feltennünk: ki nyer ezzel? Amerika minden egyes lakosa vesztett ezekkel az értelmetlen gyilkosságokkal, egyetlen másodrangú embert kivéve, aki előtt immár tiszta volt az út a Fehér Házba. Akinek különben esélye nem lett volna.

Mindazonáltal megbocsáthatunk magunknak, hogy nem jöttünk rá, ki és miért csinálja; végül is, előtte sosem történt ilyesmi az Egyesült Államokban, habár más országok történelme tele van vele. Az oroszok jól ismerik; ahogy az angolok is, hiszen gondoljunk csak Púpos Dickre, ahogy Shakespeare nevezi III. Richárdot. Ott volt a paradigma: Richárd gyilkossággal jutott trónra, még gyerekeket is ölt, és azzal mentegette magát, hogy a természet tette rondává. A természet Ferris Fremontot is rondává tette, kívül-belül egyaránt. Nekem személy szerint eszembe nem jutott. Sok lehetőséget megfontoltunk, de ezt igazán nem. Addig tatár elme még sosem szervezkedett az amerikai trón ellen.

Mindenesetre nem arról szeretnék írni, hogyan került hatalomra Ferris Fremont. A bukásáról akarok írni. Az előbbi történet közismert, azt viszont kétlem, hogy bárki értené a vereségét. Nicholas Bradyről szándékozom írni, és Nick Brady barátairól.

Habár otthagytam a könyvesbolti állásomat, hogy egész nap írhassak, szívesen beugrottam a University Musicba belehallgatni az új lemezekbe és köszönni Nicholasnak, aki most már az idő nagy részét a különböző forgalmazók ügynökeivel töltötte, vagy fent az irodában a papírmunkával. 1953-ra lényegében ő vezette a University Musicot; a tulajdonosnak, Herb Jackmannek volt egy másik üzlete Kensingtonban, ő jobbára ott ügyködött. Közelebb volt a házához. Pat még Berkeley-ben dolgozott, Nicholasszal szinte mindennap együtt voltak.

Akkoriban nem tudtam, hogy Herbnek szívpanaszai vannak. 1951-ben szívrohamot kapott, és az orvosa utasította, hogy menjen nyugdíjba. Csak negyvenhét éves volt, nem akart nyugdíjas lenni; inkább vett egy nagyon kis boltot Kensingtonban, és ott szöszmötölt. Az a bolt csupán szombaton bonyolított valamicske forgalmat, míg a University Musicban öt eladó dolgozott, és állandóan voltak emberek.

Nicholas és Pat persze tudott Herb állapotáról. Néha szombat este Herb a cimboráival a University Music irodájában ült le pókerezni, és ilyenkor alkalomadtán én is beszálltam. Az összes cimborája tudott az állapotáról. Kemény fickók voltak, és nagyon kedvelték; többnyire kis boltok tulajdonosai a környékről, akiket közös érdeklődés kötött össze, például a Telegraph Avenue-ra költöző kábítósok. Előre látták, hogy mi lesz a vége a dolognak. Nicholas később gyakran mondogatta, hogy Herbet valójában a Telegraph lezüllése ölte meg. Halála előtt még láthatta, ahogy feka dílerek a nyílt utcán jointot kínálnak járókelőknek. Egy olyan vaskalapos oklahomainak, mint Herb, ennyi bőven elég volt.