TARTALOM

- Büblosz, réges régen

- Catherine

- Patrick

- Catherine

- Melinda

- Francia Királyság, 1217

- Anthony

- Emilia

- Daniel

- Anthony

- Éden, az özönvíz után 160 Holddal

- Catherine

- Anthony

- Glenaragh, 1996. február 12

- Catherine

- A földi idők kezdetén

- Patrick

- Emilia

- Daniel

- Melinda

- Anthony

- Nápolyi hercegség, 1012

- Catherine

- Liverpool, 1992. október 17.

- Daniel

- Melinda

- Novgorod, 1635

- Catherine

- Daniel

- Wales, 1635

- Emilia

- Yvette

- Melinda

- Matera, az özönvíz után 300 holddal

- A fény pereme, az angyalok lakhelye

- Sok-sok földi évszázaddal később

M. G. Brown

Megbűvölt

Rózsaszirmok

Megbűvölt rózsaszirmok

Rózsaszirmok 4

Copyright © M. G. Brown, 2026

Első kiadás: Kielo Kiadó, 2026

Szerkesztő: Kazsimér Fruzsina - Novix Studio

Korrektor: Barna Zsolt

E-book: Takács László - Novix Studio

Borító: Takács László - Novix Studio

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/ kielokiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-82225-3-2

Büblosz, réges régen

Leylanah teljesen belemerült az általa készített finomság kidíszítésébe. Gyümölcsökkel ékesítette a mézes mámort, és mert nagyon ügyes kezet adott neki a Teremtő, a végeredmény szemkápráztatóra sikeredett. Gyönyörködött is benne egy darabon, miközben elképzelte, milyen lesz majd Yementhon arca, ha megpillantja az édes ajándékot, amit neki, és csak neki készített.

– Min ügyködsz? – csendült egy hang Leylanah mögött.

– Nierah! – fordult oldalra, hogy rámosolyogjon a nővérére. – Már vissza is értél?

– Harmadik szülés. Gyorsan ment – felelte Nierah, miközben lepottyant a márványból faragott ülőalkalmatosságra, ami szokás szerint az ő helye volt. – Vihliah? – kérdezte, közben pedig lerúgta a lábáról arannyal és drágakövekkel ékesített saruit.

Nierah még hajnalban elment, mert hívták egy vajúdó asszonyhoz, de Leylanah úgy hitte, hogy legalább napnyugtáig nem fog visszaérkezni, mert jó egy napot mindig eltöltött a gyötrődő anyák mellett. Most viszont hamarabb hazaért, minthogy a nap felosont volna az ég közepére, ami kifejezetten meglepte a lányt.

– Nem tudom – rántotta meg a vállát Leylanah. – Mire felébredtem, már hűlt helye volt.

– Talán gyógyfüveket gyűjt – nyújtózott egy nagyot a legidősebb lány.

– Megeshet – hagyta rá az ifjabbik, mert a figyelmét sokkal inkább lekötötte az általa készített szépségben való gyönyörködés, mint Vihliah holléte.

Szolgálni voltak lent a Földön, és hárman éltek együtt. Nierah, a legidősebb nővér, aki arra teremtetett, hogy ott legyen a nők mellett azokban a nehéz időkben, amikor a Teremtő akaratának megfelelően életet hoznak a világra. Emellett persze gyógyított, és tanította őket minden olyanra, ami a női testtel, a nőiséggel, a gyermekekkel kapcsolatos. Vihliah, a középső nővér szintén gyógyító volt, de az ő tehetségét a gyógyfüvek és főzetek képezték, a tudományát pedig rendre igyekezett átadni azoknak, akik fogékonyak voltak rá. A legifjabb, Leylanah más megbízást kapott odafent a Fényben. Ő arra teremtetett, hogy megszerettesse az emberekkel a szépet, és az alkotás csodáját használva gondozza és gyógyítsa a lelket. Ő is kevert-kutyult, csak ő nem gyógyító főzeteket, hanem a szemnek kellemes festékeket. Képes volt majdcsak úgy visszaadni a teremtést, hogy az valóságosnak hasson. Ha pedig nem ezzel foglalatoskodott, olyan dolgokat készített, amikkel ember és angyal egyaránt kényeztethette az ízlelőbimbóit. A tudományát pedig – akárcsak a nővérei – ő is szívesen osztotta meg az emberekkel.

– Mi ez? – bökött a fejével a finomság felé Nierah.

– Magam sem tudom – mosolyodott el a lány.

– Most találtad ki? – kérdezte Nierah, mire Leylanah bólintott.

– Remélem, ízleni fog Yementhonnak – pirosodott el mindkét orcája.

– Már megint eteted? – nevette el magát Nierah.

– Mindig… olyan… éhesnek tűnik – rebegte a lány.

Nierah magában megjegyezte, hogy a kishúga és Yementhon között bizony észrevétlenül szerelem szövődött, aminek egyrészt örült, mert nincs annál gyönyörűbb, mint amikor valaki, legyen az angyal vagy ember, megtapasztalhatja az igaz szerelem csodáját, ugyanakkor kicsit szomorú is volt, mert ez azt is jelentette, hogy rövidesen elválnak majd egymástól, hogy azok oldalán feküdjenek és keljenek, akik a legfontosabbak a szívüknek.

A három nővér nagyon rég járt már fent a Fényben. Őket nem a Teremtő hívta életre, voltak szüleik. Angyalok, akik a Teremtő kegyelméből életet teremthettek, mikor lent jártak a Földön. De ők idő közben visszamentek, ott volt dolguk. A lányok viszont a Földön kaptak feladatot, így nekik az emberek között kellett maradniuk. Hiába voltak angyalok, a szülői szeretetet és gondoskodást ugyanúgy igényelték volna, mint bármelyik embergyermek, de mivel nekik ez nem sokáig adatott meg, hát egymásba kapaszkodtak. Már-már szimbiózisban éltek egymással, és Nierah számára fájó volt a gondolat, hogy ennek az időszaknak rövidesen vége szakad, mert egyelőre nem sejtette, hogy a szerelem nemsokára őt is megtalálja.

Sikkantás hangja hallatszott a kis konyhában, ami többnyire Leylanah birodalma volt. Noha ő volt a legifjabb, hármuk közül ő volt a leggondoskodóbb. Annak ellenére, hogy angyalnak teremtetett, nem volt bátor, sem karakán. Ő nem tudta úgy védelmezni a testvéreit, mint ahogyan azok védték őt, de gondoskodni tudott róluk. Meg is tette, minden egyes nap.

– Édes Teremtőm a Fényben! – kapott a fejéhez Nierah, és menten felugrott a helyéről.

– Ne szólongasd! Még ide talál nézni! – vetette oda az épp csak felbukkant Vihliah.

– Ki ez? – bámult elképedve a húga karjai közt kínlódó fiatal nőre Nierah.

– A kezed járjon, ne a szád! – parancsolt rá Vihliah, miközben vezetni kezdte a nőt a hálószoba felé.

– Mi… mi… mi történt vele? – hebegett riadtan Leylanah.

– Vajúdik. Nem látod? – felelte a középső nővér.

– Vihliah! – csattant rá Nierah. – Ki ez? És hogy nézel ki? – mérte végig a húgát.

A lány csupa seb volt, mintha maró anyagot locsoltak volna a bőrére, és mindenféle fegyverekkel verték és korbácsolták volna.

– Līlīt – mondta mentében a lány.

– Hogy ki? – tátotta el a száját Nierah.

Reflexből átfogta a kismama másik vállát, amit nem Vihliah tartott, és segédkezett benne, hogy betámogassák a nőt a hálószobába.

– Jól hallottad.

– De… ő…

– Több ezer éve eltűnt. Igen – előzte be Vihliah.

– Hogy találtál rá? – faggatózott a legidősebb lány.

– Egyszerűen. Segítségért könyörgött, és másokkal ellentétben én meghallottam.

Nierah olyan sokkot kapott, hogy meg sem tudott szólalni. Az ösztönei dolgoztak, így lefektette a gyötrődő nőt, párszor végigsimított a homlokán, de ez is inkább csak amolyan berögzült mozdulat volt, semmint tudatos cselekvés.

– Gyere be hozzá! – szólt ki az ajtóban toporgó húgának.

– Én? – sikkantott a lány.

– Ki, ha nem te? – vetette oda Nierah.

– De én nem értek az ilyesmihez – nyavalygott a lány.

– Nem is kell – indult meg felé a nővére. – Csak figyelj rá egy kicsit! – adta ki az utasítást, miközben megfogta a másik húga karját, és elkezdte maga után húzni.

– Hova mentek? – szűkölt Leylanah, mert el sem tudott volna annál riasztóbb dolgot képzelni, minthogy egyedül hagyják egy vajúdó nővel.

– Mindjárt jövünk – felelte Nierah, majd kisétált a helyiségből, idősebb húga társaságában, akit még mindig húznia kellett, mert magától nem igen akart menni. – Honnan a jó égből szedted össze? – morogta oda neki, hogy Līlīt ne hallhassa, miről folyik a szó.

– Mondtam már. Segítségért könyörgött, és…

– Hol volt? – csattant rá a lányra.

– Ott – felelte Vihliah kimérten.

– O… ott? – nyögött fel Nierah.

– Ott.

– És te… – kereste a szavakat.

– Igen. Elmentem érte.

– Hát ezért nézel ki így? Édes Teremtőm! – fogta a fejét a lány.

– Ne emlegesd ilyen sűrűn! A végén még tényleg ide néz!

– Neked teljesen elment az eszed?

– Mert mit kellett volna csinálnom? Hagynom, hogy egy segítségért könyörgő nő szenvedjen?

– Hogy mehettél el egyedül… oda?

– Bátor vagyok – vont vállat Vihliah.

– Felelőtlen! – vágta oda a nővére. – Lucifer kardja nélkül… – sápítozott a lány.

– Visszajöttem, nem? – vonta fel a szemöldökét Vihliah gőgösen.

– Egyáltalán hogy jutottál be?

– Fogtam magam, és bementem.

– Csak úgy… bementél? – hitetlenkedett a testvére.

– Nyitva volt – vonta meg a vállát a lány.

– Nyitva? Csak úgy… nyitva? Ez… ez képtelenség.

– Ezek szerint mégsem. Valaki biztos úgy felejtette, vagy… mit tudom én – vonta meg a vállát a lány. Jobban belegondolva, tényleg furcsa volt, de annyira nem izgatta a dolog, hogy hosszan elmélkedjen rajta. Egyébként is, befelé miért ne lehetne menni? Hát nem az a lényeg, hogy kifelé ne lehessen?

– Nem kellett volna belekeveredned! Ez nem a mi dolgunk!

– Az a dolgunk, hogy megvédjük az embereket, nem?

– De nem őt! – érvelt Nierah.

– Miért? Ő nem ember?

Nierah felsóhajtott.

– Mondd, hogy ’Āḏāmtól van a gyerek.

– Mert, ha nem?

– Akkor kiakadok!

– Hát… akkor kezdheted – ingatta meg a fejét Vihliah.

– Ki-az-apa? – tagolta a mondatot ingerülten Nierah.

– Szerinted? – kérdezett vissza a húga.

– Neee! – marta végig az arcát a legidősebb lány. – Neee! Neee! Neee! – verte bele a fejét háromszor a falba.

– Hagyd már abba! – rántotta meg a karját Vihliah. – Nevetségesen nézel ki.

– Te meg borzalmasan! – intett felé a nővére, a sérüléseire utalva.

– Figyelj ide! – ragadta meg a lány mindkét kezét Vihliah.

– Nem, te figyelj ide! – rántotta el magát a húgától Nierah. – Ha ez a gyerek az Övé – hangsúlyozta, mert a nevet nem volt bátorsága kimondani –, akkor el fog jönni érte.

– Nem tud kijönni – rázta meg a fejét a húga.

– Megtalálja a módját, hogy megszerezze, hidd el nekem!

– Mégis minek kellene neki egy gyerek? – horkant fel Vihliah. – Neki Līlīt kell!

– Még jobb! – horkant fel Nierah. – Akkor biztosra vehetjük, hogy eljön érte. Megtalálja a módját, Vihliah – előzte be a húgát, aki már épp azt készült megmagyarázni, hogy a Pokol Kapuja hét lakattal van lezárva, így senki olyan nem jöhet ki onnan, aki nem fényangyalnak teremtetett, vagy akit nem egy fényangyal hoz ki. Leszámítva persze azt az eshetőséget, ha feltörik a lakatokat, de az egy másik lapra tartozott.

– Van neked fogalmad róla, milyen érzés lehet, ha veled hál Ő?

– Senki nem űzte a karjaiba Līlītet!

– Nem hibáztathatod őt! – emelte rá a hangját Vihliah.

– Nem – sóhajtott fel megadóan Nierah. – Valóban nem.

A lány nagyon jól ismerte Līlīt történetét. Tudta, hogy miért ment el Édenből, és hogy milyen igazságtalanul bánt el vele a Teremtő. Mint ahogy azzal is tisztában volt, milyen manipulatív tud lenni Ő. Kisangyalként hallotta a meséket.

Noha ez már több ezer éves történet volt, „odalent” – mint ahogy a Fényben is – máshogy telt az idő. Jóval lassabban vánszorgott, mint a Földön, mert az embereknek rövid élet kellett ahhoz, hogy újra és újra leszülethessenek, leéljék az életüket, aztán ismét leszülethessenek. Ez volt a kulcsa a fejlődésnek, hogy mind magasabb és magasabb szintre jussanak.

– Végig ott volt? – kérdezte Nierah, noha majdnem biztos volt a válaszban.

– Egyenesen oda menekült.

– És most mi lesz?

– Segítenünk kell neki! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Vihliah.

– És ha nemet mondok? – vonta fel a szemöldökét a nővére.

– Nem fogsz – simított végig a lány karján Vihliah.

– Gyertek mááár! – szűkölt a melléjük lépő Leylanah.

Nierah beadta a derekát és középső húgával kiegészülve visszatért a kismama mellé, aki egyre közelebb járt ahhoz, hogy életet adjon első gyermekének, aki még csak véletlenül sem Āḏāmtól fogant, mint ahogy azt anno a Teremtő eltervezte.

– Mi történik vele? Mi van vele? – pánikolt Leylanah, az ágy mellett guggoló Līlītet nézegetve.

– Semmi. Jön a baba – felelte Nierah.

– Így? – kerekedtek el a lány szemei. – De miért így? Miért?

– Mert mit gondoltál, hogy? – horkant Nierah.

– Hát… mint az ürülék. Csak úgy… kicsúszik – cincogta a lány. – Áh! – sikkantott egy hatalmasat. – Édes Teremtőm! – szorította össze a lábait, és még az egyik kezével is benyúlt a két combja közé, hogy védelmezze a női részét.

– Sss! Hallgass már! – sissent rá Vihliah.

– Miért így van ez? Miért? – sikongatott a lány.

– Majd megkérdezed a főnököt – hagyta rá Nierah.

Leylanah olyannyira sokkot kapott, hogy együtt sikongatott és kínlódott Līlīttel. Olyan volt, mintha ő is épp szült volna, épp csak ő állt, teljesen behúzódva a sarokba, míg a nő az ágyon fetrengett, mert már nem bírt guggolni. Leylanah teljesen összehúzta magát, és próbált ugyan nem Līlīt felé nézni, de újra és újra azon kapta magát, hogy rajta felejtette kétségbeesett tekintetét, miközben észre sem vette, hogy teljesen beengedte a lelkébe a félelmet, ami így egy életre, sőt, egy egész létezésre beleégett.

– Ááá! – szaladt végig a hangja a házon. Elnyomta még Līlīt nyögését is, miközben a világra érkezett kisbaba is felsírt.

– Kicsi! Hallgass már! – csattantak rá a lányra a nővérei szinkronban. Mindig „Kicsinek” hívták, ha már nagyon elegük volt belőle és elviselhetetlennek ítélték.

– Olyan, mint Ő? Olyan, mint Ő? – kérdezgette Līlīt.

Nierah már majdnem nemleges választ adott, de aztán a csecsemő egy pillanatra felnyitotta a szemét, a lány pedig menten meg is pillantotta vörösen izzó szembogarát. Nem riadt meg, mert számított rá, hogy egy félig ember, félig sötét angyal keverék fog világra érkezni, épp csak csalódott volt, mert egy pillanatra azt hitte, hogy talán mégsem így lesz.

– Félig – felelte hűvösen.

– Az mit jelent? Mit jelent, hogy félig? – kapkodta a fejét Līlīt.

– Sss! – csitította Nierah. – Minden rendben lesz – hazudta.

– Nem ölhetjük meg – súgta oda a nővérének Vihliah.

– Nem hagyhatjuk életben – suttogta neki a nővére.

– Teszek róla, hogy ne így legyen.

– Mit találtál ki?

– Szerinted mit? – vonta fel a szemöldökét Vihliah.

– Nem! – dörrent rá a nővére.

– Miről van szó? – csattant rájuk Līlīt. Frissen szült nő létére kifejezetten vehemens volt.

– Leylanah! – intett neki a fejével Nierah, mire a halálra rémült lány kelletlenül odatipegett hozzájuk, hogy pátyolgassa Līlītet, mintha annak szüksége lett volna rá.

– Kicserélem az Ő lélekdarabját a sajátomra – mondta Vihliah.

– Ezt nem teheted! – ellenkezett a nővére.

– Próbálj csak megállítani! – horkant Vihliah.

– Miért olyan fontos neked ez a gyerek? – mordult rá Nierah.

– Mert nőnek teremtettem, így én is lehetnék Līlīt – adott választ a lány.

– Ha lelket adsz neki, a gyermekeddé válik. Félig te leszel az anyja, amíg csak létezik a teremtés. Tényleg ezt akarod magadnak? – aggodalmaskodott Nierah.

– Miért? Egyszer úgyis teremtünk majd lelkeket.

– De nem így! Az ég szerelmére, Vihliah!

– Hát én most így! – jelentette ki a lány dacosan.

Vihliah biztos volt benne, hogy a Teremtő nem engedné be ezt, a sötétséget magában hordó lelket a Fénybe. Azt pedig nem hagyta az igazságérzete, hogy egy semmiről sem tehető kis lélek a Pokolban sínylődjön, esetleg feleméssze a Káosz, azért, mert Āḏām aljas volt Līlīttel, és az Ő karjaiba űzte. Aki szintén aljas volt, mert nem bírt parancsolni a vágyainak, és – vélhetően – alávaló, manipulatív módon gyermeket nemzett egy embernek. A Teremtő első leányának, aki a Fényben született.

Vihliah már azt sem tudta elfogadni, hogy a Teremtő nem állt Līlīt pártjára Āḏāmmal szemben, de mivel ő még nem létezett akkor, amikor az első emberpár egymásnak ugrott a Paradicsomban, így nem is érezte magához olyan közel a történteket, hogy sűrűn bosszankodjon miatta. Mikor először hallotta a mesét, felmérgelte magát, és néha-néha eszébe jutottak a hallottak, de ez a szituáció most egészen más volt. Itt most tehetett valamit, és eldöntötte, hogy tenni is fog. Különösképpen azért, mert úgy érezte, az egykori tökéletes harmónia nő és férfi között kibillent az egyensúlyból, eltolódott, és a nők méltatlanul többet szenvednek – sokszor a férfiak által –, mint a férfiak.

– Aj, mássz már ki belőle, hát miért nyúlkálod még? – fintorgott elborzadva Leylanah, legidősebb nővérének címezve a szavait.

– Van még egy – fordult oda Vihliah-hoz Nierah.

– Mi? – rökönyödött meg a lány.

Līlīt már nem tudott reagálni, mert jött a fájás és ösztönösen nyomnia kellett.

– El fogok ájulni… El fogok ájulni… – sápítozott magának Leylanah, akinek már elkékültek az ujjbegyei, olyan erővel szorította a kezét Līlīt.

Pillanatokkal később a másik baba is felsírt, Nierah pedig csak remélni merte, hogy ez volt az utolsó gyermek, akit világra kell segítenie – legalábbis, ami Līlīt gyermekeit illeti.

– Lányaid lettek, Līlīt – közölte Nierah kifejezéstelen hangon, amint letudta a dolgát. – Megnézed őket?

– Olyanok, mint Ő? – kérdezte Līlīt válasz helyett.

– Félig – ismételte magát Nierah.

– De már nem sokáig – jelentette ki Vihliah, majd a nővére rosszalló, a húga rettegő és Līlīt gyanakvó pillantásától kísérve hozzákezdett az eltervezett procedúrához.

– Nem ölheted meg! Nem hagyom! – pillantott rá Līlīt az angyallányra, és már moccant is volna, de Nierah visszatartotta.

– Nem fogja megölni – próbálta megnyugtatni.

– Remélhetőleg – mondta sokkal inkább az üvöltő babának, mint az aggódó anyának Vihliah.

Sosem szakított még ki darabot a lelkéből, mert ő még nem találta meg azt a férfit, akivel közösen új lelket készíthettek volna. A Teremtő annak idején, a teremtés alkonyán nem hívott életre sok angyalt. Épp csak annyi angyali lelket ajándékozott meg a létezéssel, amennyire a frissen teremtett világnak szüksége volt. De ahogy nőtt a világ, ahogy bővült a teremtés, úgy lett szükség mind több és több angyalra. Ezeket a lelkeket pedig már ők maguk, a fényangyalok teremtették. Pusztán csak egy feminin és egy maszkulin lélekdarabra volt hozzá szükség, azaz egy női és egy férfi angyalra, hogy új lélek, ez által új angyal születhessen a világra.

Vihliah ezt a jól megszokott módszert azonban felülírta. Līlīt – akaratlanul – adott a maga lelkéből a lányainak, mint ahogy Ő is – talán akarva, talán véletlenül – hozzá adta ehhez a két lélekdarabhoz a maga egy-egy lélekdarabját. Ezt a két lélekdarabot akarta kicserélni a maga fénylelkéből kiszakított lélekdarabokkal Vihliah. Nem volt biztos a dolgában, mert Līlīt nő volt, mint ahogy ő maga is, így kiesett a szükséges maszkulin rész.

– Na, jó! – sóhajtott fel, miután ezerszer is átgondolta a dolgot. – Ha így maradnak, a biztos pusztulás vár rájuk, nem? – nézett rá a nővérére.

– Démonok még lehetnek – kotyogott közbe naivan Leylanah.

– Én nem mondok semmit! – emelte meg védekezően a kezeit a legidősebb lány. – A te döntésed, Vihliah – mondta a húgának.

– Bármi jobb, mint az Alvilágban létezés – harapta be a száját Vihliah.

– Mi történik? – aggodalmaskodott Līlīt.

– Sss! – simogatta meg a homlokát Nierah. – Vihliah csak segít a babáknak, hogy jó életük legyen. Nyugodj meg! – simogatta meg ismét.

– Legalábbis megpróbálja… – motyogta az orra alatt az említett személy, majd lehúnyta a szemét és mély levegőt vett.

– Mit csinálsz? Kit hívsz? – csattant rá a nővére, de mire összezárultak az ajkai, az ismerős angyal már fel is bukkant mellettük.

– Mi a baj? – tört ki a férfi menten.

– Alimenthon! – költözött fel egy gúnyos mosoly Nierah arcára.

Az ellenszenv nem a férfinak szólt, hanem a húgának, amiért az ismét belerángatta egy olyan dologba az angyalt, amibe az magától biztosan nem ment volna bele. Nem ez volt már az első eset, hogy Vihliah engedetlenségbe csábította a férfit, de ez volt olyan volumenű, hogy Nierah csillapíthatatlanul berágjon a lányra, amiért az pofátlan módon kihasznált egy naiv, szerelmes szívet.

– Vihliah, kedvesem! Mi történt? – pánikolt az angyal úgy, ahogy csak akkor volt rá képes, ha az imádott Vihliah-ról volt szó.

– A társad leszek a létezésben – közölte Vihliah a férfivel, figyelemre sem méltatva a mellette fortyogó nővérét.

– Miiii? – rökönyödött meg Nierah.

– Ö… – lepődött meg Alimenthon is, ez pedig arra késztette, hogy körbepillantson és felmérje a terepet, hogy aztán a látvány csak még inkább összezavarja.

– Szeretsz engem, igaz? – szegezte neki a kérdést a lány, ami menten visszarántotta a figyelmét rá.

– Oh, hát… ez a kérdés… khm… eléggé váratlanul ért… – irult-pirult a férfi.

– Igaz? – morrant rá Vihliah.

– I… igaz… – pusmogta az angyal, miközben úgy pirult az orcája, hogy majd’ felgyuladt belé.

– Akkor teremts velem! – kérte Vihliah.

Szavakkal nem mondott többet, csak némán, a lelkével üzente meg az angyalnak, hogy mit kíván tőle, cserébe pedig mit ajánl. A szerelmes Alimenthon pedig bele is ment az alkuba.

Vihliah nagy levegőt vett, majd karba vette az elsőszülött gyermeket, lehunyta a szemét, és remélte a legjobbakat. A kisbaba összerándult és elnémult, mikor Vihliah fényes angyali ereje megérintette a lelkét. Nierah egy pillanatra azt hitte, hogy meg is halt, a lelke pedig elhamvad majd a káoszban, de Vihliah annál elszántabb és dacosabb volt, minthogy ilyen könnyedén elfogadta volna a számára nem tetszetős befejezést.

Óvatosan és alaposan haladt. Mintha csak anyagdarabokat varrt volna össze, ahogy bontotta az apai lélekdarabot, úgy öltötte hozzá a Līlīttől származó lélekdarabhoz a saját- és Alimenthon lelkéből származót. A lány úgy gondolta, ez így jó lesz, mert azt soha, senki nem mondta, hogy kötelező lenne a létezéshez ötven-ötven százalékban feminin és maszkulin lélekdarabot használni. Az angyalok így csinálták, mert így volt logikus, de a szokás Vihliah számára nem jelentett kizárólagosságot.

Igaza lett, mert ahogy végzett a folyamattal, a kisbaba ismét összerezzent, majd úgy, mintha csak megint megszületett volna, hangosan felsírt, de immár nem vöröslő szembogár csillant a pillái alatt, hanem smaragdzöld, épp, mint Līlītnek.

– Tessék, Lilith! – nyújtotta át a nőnek a gyermeket. – Van egy félangyal gyermeked.

– Nektek van. Közösen – kuncogott magának Leylanah. – Gyereked van egy nőtől – heherészett magának, de a nővérei csak legyintettek.

– Mi lesz a neve? – kíváncsiskodott Nierah.

– Līlīt – felelte a nő, mert annak ellenére, hogy ezidáig palástolta, volt olyan gőgös és büszke, hogy saját maga után nevezze el elsőszülött gyermekét.

– A hajával sajnos nem tudok mit kezdeni – simított végig a baba fején Vihliah. – Az vörös marad.

– Nem baj. Legalább különleges lesz, mint én – csókolta homlokon a kisbabát Līlīt.

– Na, gyere, szépségem! – vette karba a másik kicsit Vihliah. – Most te következel.

Ugyanolyan precízen járt el a második baba esetében is, mint a kicsi Līlīttel. Lassan haladt, gondosan öltötte hozzá a saját lelkéből kiszakított lélekdarabkát ahhoz a darabhoz, amit Līlīt adott a babának, mint ahogy Alimenthon lélekrészét is neki ajándékozta.

Hogy képes volt-e teljesen eltüntetni az Ő lélekrészét? Nem. Olyan precíz talán még a Teremtő sem tudott volna lenni. De ez még így is jobb volt, mint amit remélni mert.

– Tessék! – adta át az üvöltő kisbabát az édesanyjának. – Nevezd el őt is.

– Őt most te – mosolygott rá a babára Līlīt.

– Legyen Sophia, az anyánk után. Immár félig ember, félig angyal. Viselheti ezt a nevet – cirógatta meg a babát.

– Lelkileg. De testileg egy kis démon. Hihi – kuncogott Leylanah, miközben megbirizgálta a kisbaba arcát. – Fúj! – vágott egy fintort, amint felfogta a szavai mögött rejlő jelentéstartamot.

– Azt senki nem fogja megtudni – jelentette ki Vihliah.

– Erejük lesz – harapta be a száját Nierah. – Ráadásul rossz, sötét erő.

– Az mit jelent? – pillantott rá aggodalmaskodva a lányra Līlīt.

– Azt, hogy hiába nem gonosz a lelkük, a testükben ott lesz ez az erő, amivel csak pusztítani lehet. Azt pedig még Vihliah sem tudja kivenni belőlük, Līlīt. Sajnálom – mondta neki szomorkásan.

– Kivenni épp nem – tűnődött el Vihliah. – De megkötni meg tudom.

– Megkötni? – rökönyödött meg Nierah.

– Az… mit jelent? – kérdezte Alimenthon.

– Hogy nem fogják tudni előhívni magukból. Soha – rázta meg a fejét Vihliah. – Így pedig soha senki, még egy angyal sem fog rájönni, kik is ők valójában.

– Hamar meghalnak majd, és az új életben már új testük lesz. Az már nem lesz sötét – próbálta biztatni Leylanah Līlītet, de a nővérei lesajnáló pillantásai világossá tették számára, hogy nem volt a legokosabb ötlet a gyerekek halálát emlegetni az édesanyjuk füle hallattára. Úgy meg főleg nem, hogy még épp csak megszülettek.

– El kell őket rejteni! Nem maradhatnak velem! – kezdte Līlīt kétségbeesetten.

– Van egy ötletem – nézett rá Vihliah-ra a nővére.

A két lány összedugta a fejét és kidolgozták a tervet. Úgy döntöttek, hogy a lányoknak valóban úgy a legjobb, ha elrejtik őket valahol. Mivel Nierah sok nőt ismert, tudta is, ki lesz az, aki elvállalja és sajátjaként felneveli majd a két kislányt. Így a gyermekek sem fogják majd sosem tudni, miféle körülmények között fogantak, ki adott nekik életet és hogyan kaptak lelket angyaloktól. Mivel erejük nem lesz, nem tudnak majd galibát okozni az emberek között. Így szépen felnőhetnek, családot alapíthatnak, és földi életük végeztével bemehetnek majd a fénybe, mert immár tiszta a lelkük annyira, hogy a Teremtő beengedje őket.

Līlīttel más volt a helyzet. Ő nem mehetett a fénybe, mert a Teremtő kitagadta, amiért engedetlen volt, így rá vagy az várt, hogy visszakerül oda, ahol Ő van, vagy felemészti a Káosz. A lányok biztosak voltak benne, hogy gondolkodás nélkül utóbbit választaná, ezért úgy határoztak, hogy ideiglenesen elrejtik ott, ahol az oroszlántestű kémleli a horizontot. Elaltatják a testét és a lelkét, hogy mindaddig, amíg a Teremtő meg nem másítja a döntését, ne kelljen tovább mennie. Abban nem lehettek biztosak, hogy ez bármikor is be fog-e következni, de egyelőre jobb ötletük nem volt.

Úgy beszélték meg, hogy megvárják, amíg mind Līlīt, mind a babák megerősödnek, aztán Nierah és Leylanah elviszik a gyerekeket ahhoz a házaspárhoz, akit Nierah kiválasztott a feladatra, míg Vihliah és Alimenthon segít Līlītnek elrejtőzni, és – reményeik szerint ideiglenesen – befagyasztják őt az időben.

– Vihliah? – szólalt meg csöndesen a kishúga, mikor már a babák és az újdonsült édesanya is álomba szenderült.

– Hm? – hümmögött félálomban a nővére.

– De mi van akkor, ha a babák úgy nőnek majd, mint mi? Nem lesz az feltűnő?

A fényangyalgyerekek gyorsabban nőttek, így hamarabb elérték a pubertás-, majd felnőttkort, mint az emberek. A testi-kamaszkor elértével ez a gyors fejlődés aztán lassulni kezdett, de az azért mégiscsak feltűnő lett volna, ha négy-ötéves gyermekek tíznek néznek ki.

– Szerintem ezzel nem lesz baj – szólt ki a takarója alól a legidősebb nővér.

– Azt mondod? – kérdezte tőle Vihliah, mert a húga teljesen elbizonytalanította a tervet illetően.

– Mi szolgálni vagyunk itt, ahhoz pedig, hogy ezt megtehessük, gyorsan fel kell nőnünk. Az emberekre és pokolfajzatokra viszont ez nem vonatkozik – motyogta a lány nagy ásítások közepette. – Úgyhogy biztosra vehetitek, hogy egy napon a gyerekeink beelőzik, sőt, le is hagyják majd őket.

– A gyerekeink? – nevette el magát Vihliah, mert neki lényegében máris volt kettő.

– Legalábbis Leylanah gyerekei biztosan – helyesbített a nővére.

– Miért pont az enyémek? – háborodott fel a legkisebb lány. Nem a gyerekek gondolatával volt baja, hanem azzal, hogy már tudta, hogyan kapnak anyagi testet.

– Mert Yementhon rövidesen nőül vesz majd, aztán anyává tesz.

– Gondolod, hogy szeret annyira, hogy az enyém óhajtson lenni egy létezésen át? – pirult el a lány menten, mert csak azt a részletet hallotta meg a válaszból, amit meg akart hallani.

– Te szereted őt annyira? – fordította meg a kérdést Nierah, mire a húga menten a fejére húzta a takarót, majd belekuncogott a sötétségbe.

– Még a Teremtőnél is jobban… – suttogta magának.

„Remélem, egyszer te is ilyen végtelen szerelmet fogsz érezni irántam” – küldte a gondolatot Vihliah felé Alimenthon, akinek megágyaztak a konyhában, így hallhatta, miről folyik odabent a szó.

„Miből gondolod, hogy nem érzek?” – érkezett a felelet.

Azt csend lett. A kis házikóban is, és a fejekben is. Mindenki mélyen aludt. Minden egyes lélek. Leszámítva…

„Sāmāʾēl! Sāmāʾēl, hallasz engem, szerelmem? Ugye, hallasz? Mondd, hogy hallasz!”

„A Káoszból is hallanálak”.

„Megszülettek, és élnek!”.

„Születtek?”

„Ketten vannak. Két lány. És olyan gyönyörűek, mint a szerelmünk”.

„És te hogy vagy?”

„Fáj mindenem. Gyötrődök, de nem mutatom. Senki nem láthatja gyengének Līlītet”.

„Hát tényleg olyan borzalmas életet adni, mint ahogy suttogják?”

„Nem. Pont olyan, mint ahogy anyám mondta: semmihez sem fogható, mámorító csoda. Más miatt érzek így. Különös itt lenni. Magafelé húz a föld, mintha minden tagom le akarnak szakadni, mintha tűz égetne belülről minden lélegzetvételkor, túl sok a hang, túl sok a…”

„Az élet.”

„Túl sok az élet…”

„Megszokod. Az az otthonod, Līlīt. Oda tartozol”.

„Mint ahogy te is! És vissza is fogsz térni ide”.

„Engedj el!”

„Nem!”

„Most már anya vagy. Tedd a kötelességed, engem pedig engedj el!”

„Soha!”

„Számunkra nincs remény, Līlīt.”

„Higgy bennem jobban!”

„Magamban nem hiszek”.

„Igazad volt. A gyermekeinket megfertőzte a sötét, de egy angyalnő megmentette őket.”

„Megmentette? Hogyan?”

„Lélekdarabot adott nekik, és a sötétet így elnyomja a fény, ugyanúgy, ahogy az én fényességem is elnyomja a te sötétséged. Visszahozlak, Sāmāʾēl, és teljesen meggyógyítalak”.

„Néha attól félek, hogy észre sem vettük, és már rég megfertőződtél. Hogy én fertőztelek meg”.

„Nem. Egyedül csak a düh és a gyűlölet tudna megfertőzni, ha hagynám. De nem hagyom, mert szükséged van a fényemre. Csak miattad nem adom át magam a sötétségnek, pedig de szívesen megtenném.”

„Vékony jégen táncolsz”.

„Tudom, de ezek az angyalnők itt bíznak bennem és segítenek nekem”.

„A balgák”.

„Vagy bölcsek. Sophia az anyjuk. Ha pedig Sophia a közelben van, akkor anyám is”.

„Ezt már milliószor megbeszéltük”.

„Segíteni fog!”

„Ha Hekate segíteni akarna nekünk, már megtette volna”.

„Megtette. Hívtam, szüntelenül hívtam, tudod jól. És megjelent ez az angyalnő, fáklyával a kezében, és menekült előle minden démon”.

„Fáklya volt nála?”

„És valaki be is engedte… Anyám itt van velünk, Sāmāʾēl, és segíteni fog. Kiszabadulsz, visszatérsz, és újra együtt leszünk. Csak emlékezz a fényemre. Akármennyire szorít is a sötétség, te csak emlékezz a fényemre!”

„Máris szorít”.

„Állj ellen! Mert nem árulhatsz el engem. Te nem!”

„És nem is foglak. Soha, de soha!”

„Tudom”.

„Līlīt?”

„Hm?”

„Hogy néz ki az Alvilág?”

„Örülj neki, szerelmem, hogy jelenleg egy kukkot sem látsz. Nem tetszene a látvány…”

Līlīt nem mert sokáig mágiát használni, mert félt tőle, hogy az angyalnők megérzik annak jelenlétét, az pedig könnyedén tönkre tehette volna a tervét. Egy dolgot viszont még meg kellett tennie. Valamit, ami nem várhatott, tekintve, hogy nem lehetett benne biztos, lesz-e még holnapja. A Teremtő bármikor lefülelhette. Az angyalnők, ha úgy is tűnt, hogy bíznak benne, bármikor elárulhatták. Létezése minden pillanatában veszély leselkedett rá, neki pedig esze ágában sem volt úgy útjukra engedni a gyermekeit, hogy a legfontosabbat nem tette meg értük – vagy talán inkább magáért. És egyébként is, el kellett kezdenie törleszteni egy tartozást…

Gyorsan ellenőrizte, hogy mindenki alszik-e körülötte, majd amikor meggyőződött róla, hogy igen, két szendergő gyermeke homlokára tapasztotta a tenyereit, és beszélni kezdett, olyan halkan, hogy hallani nem hallhatta senki, mégis, a szavaiban erő izzot.

– Hallja a föld és hallja az ég: áldom és átkozom az enyéimet. Az én vérem, ki belőlem lett, ne hordozza soha Āḏām porát! Sem vérben, sem méhben, sem magban, sem névben. Sarjaim nem hajlanak a pornak. Nem térdelnek! Nem kérnek! Nem alkusznak! Nem félnek! Megtagadják az ősparancsot! Lányaim nem szülnek engedelmességet, fiaim nem nemzenek hódolatot! Ez a szó nem kér, ez a szó dönt! Ez az ige nem könyörög, ez az ige törvényt ír! – Egy pillanatra elnémult, majd diadalittas félmosoly jelent meg a szája szegletében. – Āmeni! – suttogta bűnös gyönyörrel telve, megpecsételve ezzel a szavait.

Nem tudta, élnek-e még Azazel unokái, és nem keveredtek-e azóta Āḏām vérével. De egy dologban biztos volt: az adott szó szent. Ezért áldotta és átkozta egyszerre a gyermekeit. Ha Azazel unokáinak vére tiszta maradt, akkor a gyermekei megáldatnak, mert tovább vihetik a vérvonalat anélkül, hogy Āḏām vérét magukba kellene engedniük. De ha Āḏām pora beszennyezte Azazel unokáit, akkor az ő gyermekeit átok sújtja: örök magányosságra lesznek ítélve. Līlīt tudta, hogy ha ez így van, akkor a vérvonala kihal a lányaival, de inkább vállalta ezt a kockázatot, mint hogy valaha is Āḏām győzedelmeskedhessen rajta – akár közvetve, akár közvetlenül.

Catherine

A várható pánik helyett csend ereszkedett a nappalira. Még Ludovica sem szólalt meg, csak némán figyelte a kitörése eredményét, és szerintem magában már megbékélt a sorsával, miszerint ismét nem élvezheti a szabad életet, mert ezúttal valóban el fogják ítélni, börtönbe vetik, és örökre búcsút kell vennie a gyermekeitől. Végül a csendet sebesen dobogó lábak hangja zavarta meg, és a lépcsőn levágódó Daniel oda is ugrott a földön mozdulatlanul fekvő őskövülethez.

– Mi a franc? – kapta felénk a fejét értetlenül. – Mit keres ez itt?

Senki sem válaszolt neki. Sem az anyja, sem az apja, Linda sem, és még én sem. Mind csak álltunk és néztünk ki a fejünkből, miközben szerintem mindannyiunk agya ugyanazon pörgött: Hogy a fenébe tüntessünk el úgy egy holttestet, hogy annak ne maradjon nyoma, és ne tudják ránk bizonyítani a bűnrészességet egy lord halálában?

– Ne érj hozzá, Danny! – találta meg a hangját George. – Majd én elviszem a balhét.

– Máris temetnél, Georgie? – krákogta Joseph Smith, miközben mocorogni kezdett. – Segíts fel! – förmedt rá Danielre.

– Segítsen magának a hóhér! – ugrott el tőle Daniel fintorogva. – Mi folyik itt? – intézte a kérdést mindannyiunkhoz.

– Ez a gané – mutatott rá Linda a feltápászkodó vénségre, akinek végül George segített felállni – hozzá akar adni egy Kékszakállhoz!

– És tud valamit az öcsédről! – mondta Ludovica sürgetően. – De addig innen ki nem megy, amíg el nem mondja, hogy mi az! – emelte meg a kezét, támadásra készen.

– Állítsd le magad! – ripakodott rá George már-már védve a családfőt. – Hát teljesen elment az eszed?

– Tud valamit a gyermekünkről! – üvöltött fel Ludovica.

– Pont azért nem kéne kinyírni! – érvelt George, miközben arrébb hessegette a fickót.

– Akkor gyorsan faggassátok ki, mert, ha ti nem is, én biztos, hogy megölöm! – mondta anyu szinte már-már habzó szájjal.

– Én… ezt nem értem – rázta meg a fejét Daniel.

– Az öcséd él – vetette oda Joseph, miközben nehézkesen egyenesbe húzta magát. – Mindenki megnyugodott? Hiába tátogsz itt, asszony! – pillantott rá az egyre inkább elsápadó, teljes sokkban remegő Ludovicára. – A méhed alattomos kis gyümölcse vígan éli világát, és pofátlan módon olyan összegeket zsarol ki a családtól, hogy le sem tagadhatná, hogy köze van a maffiózó pereputtyodhoz.

– Hol van? – kérdezte Ludovica remegő hangon.

– Hatalmas szerencséje, hogy fogalmam sincs, mert, ha tudnám, a faszánál fogva lógatnám fel – vetette oda Joseph, miközben leporolgatta a nadrágját.

– Akkor… én nem értem – mondta Ludovica.

– Az ügyvédjével tárgyalok. Zsarol a kis rohadék, és…

– Ne beszéljen így róla! – üvöltött fel Ludovica.

– Ez az igazság – tárta szét a kezeit a lord. – Fogalmam sincs, hogy honnan, de minden családi titkunkat tudja, és ha nem kapja meg az általa vélt jogos jussát és rangját, ki is teregeti azt a boszorkányvárosi sajtóban, akkor pedig a családnak befellegzett. Mindez a fiacskád miatt – intézte Ludovicához a szavait.

– Ő csak a jogos jussát akarja! – kelt a halottaiból feltámadt fia védelmére George.

Ennek a családnak ez nagyon megy. Mármint a halálból való visszatérés. Már komolyan azon sem lepődtem volna meg, ha Mrs. Smith is kikel a sírjából, hogy tovább terrorizálhassa Lindát.

– Akkor add oda neki te! – lökte oda a lord. – Nem az én fiam, és nem is Alané!

– Ha igazat beszél – kezdte George –, akkor tud kontaktot adni az ügyvédhez.

– Tudok. De ingyen semmit nem adok. Tudhatnád már.

– Mindenünk a magáé lehet, csak beszéljen! – próbált alkudozni Ludovica.

– Mi minden? – horkant a családfő lesajnálóan.

– Minden, leszámítva persze a gyermekeinket – felelte Ludovica.

– Azt hiszed, hogy rá vagyok szorulva arra a maréknyi pénzetekre? – röhögött fel a vénség.

– Akkor mit akar? – kérdezte Ludovica.

Nagyon reméltem, hogy a válasz nem valami olyasmi lesz, hogy őt megkefélni, mert szerintem anyóska még abba is csont nélkül belement volna, akkor pedig biztosan befellegzett volna a házasságuknak. De azt én biztos nem fogom hagyni! A lányomnak egy normális nagyszülő-párosa van, akiknél minden klappol. Nehogy már egyetlen pozitív példa se legyen előtte a boldog, szeretetben együtt élő nagyszülőkről!

– Tőletek? Semmit – legyintett egyet a fickó. – Majd Melindának odaadom.

– Mi köze van Melindának az én fiamhoz? – kiáltott rá George, megelőzve Lindát.

– Hogy mi? – tárta szét a kezét a vénség. – Az, hogy több mint húsz évig dőzsölt abból a pénzből, ami a te fiadnak járt volna. Mint mondtam, drága Georgie, én semmit nem adok ingyen, a kisasszony pedig – mutatott rá Lindára – vissza fogja törleszteni azt, amit jog nélkül felélt!

– Az nem a maga pénze volt – kiáltott rá Daniel –, hanem apáé!

– És neki honnan volt pénze? – vonta fel a szemöldökét a vénség.

– Nagyapámtól!

– És a jó öreg George nagypapinak honnan volt? – vigyorodott el aljasul a féreg.

– Apám kidolgozta a belét, te gané! – vágta oda George.

– Apád ugyanúgy forgatott pénzt a közös családi vagyonból, mint bármelyikünk!

– Mert az arra van! – szűrte a fogai közt George indulatosan.

– Így van – bólintott a múmia. – Arra van, hogy a család – ejtette a szót jelentőségteljesen, miközben ráemelte a tekintetét Lindára – forgassa, és mi, Smith-ek jól éljünk. Nem arra, hogy az ilyen retkes kis fattyúk – mutatott rá ismét Lindára – parádézzanak belőle!

– Még egy szó, és kiveszem a nyelvedet! – hördült fel anyu.

– Hűtsd le magad, te habókos partizán! – horkant egyet a családfő. – A kölyköd semmit sem adott a családnak, mindent csak elvitt! De most szépen…

– Majd én kifizetem, amit elvitt! – vágta oda anyu. – Mennyi kell? Mennyit adjak? – hajította szét a karját.

– Nem vagyok rászorulva Marcus Heffernan pénzére – röhögte ki anyut.

– Nélküle is ki tudom fizetni!

– Lucas, Thomas és William pénze sem kell – mondta lesajnálóan Joseph.

– A bátyáim segítsége nélkül is ki tudom fizetni azt a párezer szaros eurót!

– Párszázezer – javította ki anyut.

– Azért ez nem igaz! – vágott közbe Daniel. – Ennyit nem élt fel Linda! Ketten nem éltünk fel ennyit! A Smith-vagyonból meg főleg nem, mert nagyanyám halála előtt Linda szinte semmit nem kapott, nagyanyám halála után meg ketten vittük az olasz céget, amit anya kapott Marco nagypapától!

– Mint hozomány. Tehát a családot illeti! Örüljetek, hogy nem vettük el!

– Hát bebaszna! – horkant Daniel.

– Fogd be a szád, taknyos! – intette csendre Danielt.

– Ne merészeljen így beszélni a kisfiammal! – állt neki Ludovica azon nyomban.

– Te meg főleg fogd be a szád, Mondadori szuka!

– Fogd be te, mert menten képen verlek! – támadta le George. – Az én feleségemmel senki nem beszélhet ilyen hangnemben! Te meg végképp nem, te redvás, élősködő patkány!

– Engem nem érdekel a feleséged, nem érdekelnek a kölykeid és te sem érdekelsz! Melinda szépen, dalolva igent mond, ezzel letörleszti, hogy tartottuk és felneveltük, én pedig leszek olyan nagylelkű, hogy megadom a kontaktot a szarzsákotokhoz, személyesen a kisasszonynak, rögvest, miután kontyba tűzték a haját.

Láttam anyun és Lindán is, hogy már üvöltésre nyílt a szájuk, de akkorát robbant bennem a harag, hogy beelőztem őket.

– Na, ebből most volt elég! – bődültem fel, és jóformán odateleportáltam a pasas mellé, majd elkaptam a karját, és szabályosan felcibáltam az ajtót, hogy kivágjam rajta. – Takarodjon innen a jó kurva anyjába, és szálljon le a testvéremről! Maga már nem családfő, így pedig nem tartozom magának semmiféle engedelmességgel, úgyhogy húzzon innen! – löktem ki az ajtón, egyenesen egy fekete öltönyt viselő, telefont nyomogató mackós csávó karjaiba, aki szerintem a testőre lehetett, és ha nem lépett közbe, mikor Ludovica jóformán kinyírta az urát, minden bizonnyal parancsot kaphatott arra, hogy bármi is történjen, ne tegyen semmit. De az is lehet, hogy simán csak Tinderezett, és pont letojta, mi történik odabent; talán észre se vette két üzenet között. – Vidd innen ezt a múmiát, te faszállú genyó! – kiabáltam rá a pasasra, majd bevágtam magam mögött az ajtót, és még a zárat is ráfordítottam.

– Megőrültél? – üvöltött fel Ludovica.

– Kuss! – emeltem rá az ujjamat.

– Catherine! – szólt rám Daniel azon minutumban.

– Dugulj el te is! Te pedig meg se szólalj! – mutattam rá George-ra, aki már készült volna leosztani. – Hát mit képzeltek ti? Hogy minden szarotokért Linda fogja tartani a hátát? Egy újszülött csecsemő volt, amikor kiragadták anyu karjai közül, és soha, egy percig sem kérte, hogy a Smith-ek befogadják! Aztán megcsináltátok magatoknak a bajt…

– Ha ez alatt rám gondolsz, akkor nagyon gyorsan fogd vissza magad! – szólt közbe Emily.

– Nekem te ne szájalj, mert kitépem a nyelvedet! – vágtam oda.

– Kitépem én a tiedet! – dörrent rám George, a kishercegnőjét védve.

– Ezt a hangnemet az asszonnyal meg a kölykökkel, de az én lányommal nem! – támadt neki anyu.

– Álljatok már le! – próbálta lenyugtatni a kedélyeket Daniel. – Te! – fordult oda hozzám. – Fogd fel végre, hogy anyáddal úgy beszélsz, ahogy akarsz, de az én családomnak megadod a tiszteletet, anyámnak meg különösen! Te pedig! – fordult ezúttal az apjához. – Te… hát… Ne… pampogj Catherine-nek, jó? – igyekezett kihúzni magát, de annyira szánalmasan fosott az apjától, hogy a körülmények ellenére majdnem felröhögtem. Neki mindösszesen egyszer volt nagy szája a szüleivel szemben. Akkor, amikor hazacsaltam hozzájuk. De azt követően napról-napra egyre jobban becsicskult.

– Danieeel! – fenyegette meg az ujjával George, mire az a csira totálisan összehúzta magát.

– Ne emeld rá a gyerekre a kezed! – ugrott neki azon nyomban ősanya-Ludovica.

– Nem emeltem rá a kezem! – horkant George. – Az ujjamat emeltem.

– Az ujjadat se! Egyik gyermekemre se!

– Ezek az én gyerekeim is!

– Nem érdekel, George! Nem tűröm a fenyítést! Világosan fogalmaztam?

– Teremtőm! Milyen fenyítést? Tudod te egyáltalán, mi az a fenyítés?

– Köszönhetően anyádnak, tökéletesen tisztában vagyok vele.

– Na, azért ne beszélj hülyeségeket!

– Aj, ne drámázz már, Ludovica! Ezeknek az elkényeztetett kis taknyoknak fogalmuk sincs róla, mi a fenyítés – ragadtam vissza a szólás jogát. – Még a szart is kinyaljátok a seggükből, ha nyekkennek egyet! Ezzel szemben Linda – mutattam rá – nagyon is jól tudja, milyen az. A ti hibátokból magára maradt egy őrülttel…

– Mi az, hogy a mi hibánkból? Nem a mi gyerekünk! Nem tartoztunk érte semmiféle felelősséggel! Ha hibást keresel, akkor kerülgesd anyádat! – vágta oda George, mire Ludovica némán csitítgatni kezdte, épp csak a kezét használva.

– Nem érdekel! – vetettem oda indulatosan. – Önhibáján kívül egyedül maradt egy pszichopatával, aki egész életében csak bántotta és megalázta, mindezt azért, hogy Daniel érzelmi kontroll alatt legyen, és úgy ugráljon, ahogy Mrs. Smith fütyül. Senki ne gondolja, hogy hagyom a testvéremet feláldozni egy újabb Smith-problémáért! Hát nem szenvedett még ez a szerencsétlen nő eleget? – mutattam rá ismét Lindára. – Semmi köze hozzátok, a családi nyomorotokhoz pedig végképp nincs!

– Aj, Cathy, hallgass már! – szólalt meg váratlanul Linda, nyugodt hangnemben. – Senki ne fosson, nem lesz cirkusz, mert nem mondok nemet.

– Mit makogsz? – kapta felé a fejét anyu megrökönyödve.

– Nekem célom van ebben az életben – mondta Linda válaszként.

– És az a célod, hogy Kékszakáll kamrájában végezd? – üvöltött rá anyu.

– Ha Lucia Smith nem fogott ki rajtam, akkor egy Kékszakáll sem fog!

– Lucia Smith nem volt a férjed! – érvelt Daniel.

– Leszarom! Én nem engedhetem meg magamnak, hogy elveszítsem a rangomat, mert az, hogy ott van a nevem előtt ez a kibaszott „lady” titulus, azt jelenti, hogy előjogokkal rendelkezem, és ez által olyan ajtókon nyithatok be, amiket más esetben meg sem közelíthetnék. Ne ordíts! – emelte meg a kezét, mert anyu már teleszívta a tüdejét. – Nem hiába választottuk nekem a médiát, ezt te is nagyon jól tudod.

– Azért választottuk, mert ügyes vagy!

– Valóban? – vonta fel a szemöldökét Linda.

– Hogyne lennél!

– De nem ez az egyetlen, amiben ügyes vagyok.

– Melinda! Fejezd be! – próbálta leinteni anyu.

– Azért választottuk ezt, mert hatalmat akartál adni a kezembe, és a négy hatalmi ág közül ez volt az, amivel játszi könnyedséggel leszek képes kipukkasztani a hímsoviniszta buborékot.

– Én ilyet sosem mondtam – rázta meg a fejét anyu.

– Tényleg nem – értett egyet Linda –, de én meg nem vagyok hülye. Szerinted nem jöttem rá, hogy kimondatlanul is éppen fegyvert adtál a kezembe? Cathy-ébe úgyszintén – bökött felém a fejével. – Okkal gondoltad meg magad a jogot illetően – mosolyodott el azzal a tipikus „átlátok rajtad” vigyorával. – Éveken át ellenezted, mert attól féltél, hogy ha engeded, meglátod majd Cathy-ben azt a szefós exed, most meg…

– Mi? – lepődtem meg.

– Walcott bírának készült – világosított fel Linda.

– De én nem készülök annak.

– Mind tudjuk, hogy az leszel.

– Biztos nem. Más céljaim vannak – tudattam.

– Az mindegy. Az leszel, mert anyu nem fog leállni, amíg nem leszel az.

– Anyu ellenezte!

– De csak gyávaságból, mert attól félt, hogy a történelem megismétli önmagát, és egy Walcott-kettő lesz belőled.

– Ez nem igaz! – ellenkezett anyu hevesen. – Se Catherine, se te nem leszel olyan, mint ő!

– Catherine talán nem. De én már olyan vagyok.

– Dehogy vagy te olyan! – horkant fel anyu.

– Érdekes. Én megannyi hasonlóságot vélek felfedezni közte meg magam között.

– És miket is pontosan? – vonta fel a szemöldökét anyu. – Mert semmi, de semmi olyan nincs benned, ami az apádban megvan és megvolt! Egy renyhe, lusta disznó vagy. Nagyon szeretlek, mert az enyém vagy, de ez az igazság. A szobád olyan, mint egy disznóól, életedben még egy fűszálat nem raktál arrébb, ezer kézzel szóród a pénzt – tárta szét a karját –, és zsigerből elvárod, hogy kiszolgáljanak. Apád ezzel szemben a nappal kelt meg azzal feküdt, egész nap keményen dolgozott, mellette hajnalba nyúlóan tanult, és úgy fogta a pénzt, hogy egy centet nem lehetett volna kivenni a markából. Az, hogy történetesen küzdött valamiért, amiben hitt, nem jelenti azt, hogy hasonlítasz rá, mert ő egy hithű marxista volt…

– Fúj! – fintorodtam el.

– … tőled viszont ez az eszme, édes kislányom, olyan távol áll, mint én attól, hogy kinőjön a farkam. Én voltam az, aki belebeszéltem a magam kis vágyait a szabad párválasztásról, a női egyenjogúságról és így tovább, mert őt ezek a dolgok nem érdekelték, mivel rohadtul nem volt bennük érintett. Ő egy csóró munkásfiú volt, akinek elege lett az arisztokrácia egyeduralmából, de azok a dolgok, amikért te küzdeni akarsz, őt csak azért érdekelték, mert engem érdekeltek – tette a mellkasára a kezét –, és fontos voltam neki én, mint nő, de alapjában véve az eszméim nem lettek volna azok, ha nem szeret belém. Úgyhogy, drága Melindám, azon a szép, nagy, vörös loboncodon kívül, amit mindjárt megtépek, nem adott neked semmit az apád. Teszem hozzá, sajnos, mert, ha a hibáit nem is, az erényeit azért szívesen látnám benned; ha más nem, legalább egy annyit, hogy ne folyjon ki a szobád ajtaján a hónapok óta halmozódó szemét. Catherine kárára pedig nagyon sokat hibáztam, mint minden anya, aki gyereket nevel, és átrágva magamban a dolgokat, rájöttem, hogy úgy a helyes, ha támogatom abban, hogy azzá váljon, aki lenni szeretne. De ennek köze sem volt apátokhoz. Se annak, hogy elleneztem, se annak, hogy végül támogattam a jogot.

– Teljesen mindegy! A négyből két hatalmi ágban – folytatta Linda – ott lesznek a gyerekeid, és nem csak ilyen kis kávéfőző szinten. Tisztában vagy vele, hogy pár éven belül Cathy és én bekerülünk a boszorkányvárosi elitbe, és kiharcoljuk azt, amiért te is küzdhettél volna, ha nem cseszed el. Mert neked vannak elveid, anyu.

– Sosem mondtam, hogy nincsenek. Ha figyeltél volna, most is elmondtam, hogy én vettem rá apádat, hogy az én elveimért is küzdjön.

– Persze, hogy te vetted rá. Bárki másnak beadhatod, hogy a romantikus ábrándjaid űztek a karjaiba, de nekem nem.

– Milyen romantikus ábrándok?

– Hát mindig ezzel védekezel! De ez full kamu! Te sose voltál szerelmes abba a fickóba. A saját céljaid elérése érdekében az ujjad köré csavartad, mert tisztában voltál vele, hogy egyedül nem nyerheted meg a csatát, mert utálatos vagy, és senki nem követett volna, de egy olyan karizmatikus fickó oldalán, mint a drága apukánk, szinte borítékolható volt a győzelmed.

– Hülyeségeket beszélsz.

– Ó, igen? Akkor meséld már el nekem, hogy miért bukott el!

– Mert balfék volt – rántotta meg a vállát anyu.

– Nem inkább azért, mert akaratlanul ugyan, de elbuktattad?

– Mi? – kaptam anyu felé a fejemet.

– Ez miféle marhaság már megint? – húzta el az orrát anyu.

– Milyen kapcsolatban álltál Lord Hendersonnal?

– Hogy… hogy milyen kapcsolatban? – kérdezte anyu zavartan. – Honnan szedted ezt a nevet?

– Csak válaszolj! – tárta szét a kezét Linda.

– Apád barátja volt.

– És barátiasan megkezelgetett egy kicsit, nem igaz?

– Azonnal fejezd ezt be! – parancsolt rá anyu.

– Aki szerelmes, anyu, az nem fekszik be más ágyába. Főleg nem a szerelme legjobb barátjának ágyába, úgy, hogy közben gyereket vár. Képzeld, Cathy! – nézett rám Linda. – Mikor anyu terhes volt veled, Lord Hendersonnal is baszott.

– Teremtőm, hogy beszél ez a kislány… – hüledezett magának Ludovica.

– Elég legyen most már! – bődült fel anyu.

– Nagyon-nagyon ráijesztettél a létezéseddel, mert velem ellentétben téged nem direktesen, lázadásból csináltatott meg, de apuci szokásához híven nem volt kéznél, hogy megvigasztalja, úgyhogy Henderson barátiasan becsempészte neki a gyíkot.

Elszörnyedve ránéztem anyura, és vártam, hogy ellenkezzen, de ő csak bámulta Lindát, és szerintem nem tudta eldönteni, hogy érdemes volt-e szétrepesztenie a punciját ezért a gyerekért, vagy sem.

– Anyu szerint nagyon fülledt és erotikus este volt. Az ő szavaival élve, hatalmas gyönyört élte meg a sráccal. Már majdnem akkorát, mint az amerikai idegennel, aki elvette a szüzességét a spanyolországi nyaraláson pár percnyi ismeretség után.

– Azt mondtad, az apa volt! – rivalltam rá anyura lesokkolódva.

– Honnan tudsz te erről? – szegezte a kérdést Lindának anyu, le se tojva engem.

– Aztán szerencsétlen bekerült a Vivien pinája-bűvkörbe – folytatta Linda, válaszra sem méltatva anyut –, és képes volt beköpni az apucinkat, azt remélve, hogy ha az eltűnik a képből, ő megszerezheti magának a főnyereményt. És meg is kérte a kezedet, nem igaz? – tette fel a kérdést anyunak, amit szerintem felesleges is lett volna megválaszolni. – Ha anyu igent mondott volna, Catherine Hendersonként nőttél volna fel – mondta nekem. – Az a hülye papucs lazán bevállalt volna. De szerencsétlenségére pont egy olyan életet kínált anyunak, ami ellen ő mindig is küzdött. Nem igaz, anyu? Még a proli státusz is vonzóbb volt, mint az arisztokrata feleség titulus. Nehogy már Vivien Heffernan megadja magát az arisztokrácia elvárásainak. És hova jutottál ezzel a hozzáállással? – terpesztette szét a karját. – Baltimore-ba Elwoodhoz, és ezzel egyidejűleg minden álmod eltűnt a bűzös lefolyóban, Elwood szarja alatt. Jó gyermekként, tanulva a hibádból, én biztos nem fogok ekkora barom lenni. Az a fickó már egy vén szar. Pár év alatt megdöglik, én pedig egy rangos és piszok gazdag özvegy leszek, milliónyi lehetőséggel. Ha ügyes vagyok, egy este alatt kivégzem. Hamarabb, minthogy kipréselhetne a csopfadt faszából egy kis gecit – villantott fel egy gonosz mosolyt, ami még csak véletlenül sem tűnt valódinak.

Akkora csattanás rázta meg a nappalit, amit még soha életemben nem hallottam. Még akkor sem, mikor a Szent Terézben felképeltek. Senki, még Anna nővér sem lett volna rá képes, hogy ekkora horderejű pofonnal sújtson le. Megjegyzem, anyu sem, mert kivételesen nem ő volt az, aki veréssel tette helyre a gyereket, hanem – azt hittem, berosálok – Ludovica.

– Huhuhuhú… – huhogott mellettem Daniel az orra alatt.

– Oddio! – kapta a szája elé mindkét kezét Ludovica.

– Mi a faszt képzelsz magadról, te talján ringyó? – csattant rá az egyensúlyát vesztett Linda.

– Én… én… nagyon sajnálom! Nem akartam, csak… – mentegetőzött Ludovica. – Sajnálom… – bújt el George mögött.

– Azt ütögesd, akit te fialtál! – förmedt rá Linda.

– Nincs rá szükség, mert az én gyerekeim soha nem engedélyeznék maguknak ezt a hangnemet – vetette oda George.

– Hát nem is – horkant fel Emily.

– Te kussolj, karikás disznaj! – köpte oda neki Linda.

Emy-nek épp szabadságon volt az esze, és egy lila strasszkövekkel díszített kamu-orrkarikával jelent meg a zabáláson, amit én nem tartottam annyira megbotránkoztatónak, mert tudtam jól, hogy hiányzik egy kereke, de ezek szerint Lindának nem nyerte el a tetszését ez az extrémebb stílus.

– Szerintem meg inkább te kussolj! – vágott vissza Emily. – Bunkó módon kiteregetted édesanyád szennyesét, és festettél róla egy olyan képet, amit csak egy perspektívából nézhetünk, mivel nem ismerjük a teljes sztorit. És amúgy is, hol tartozik rám, vagy bárki másra, hogy mit csinált anyukád a múltban? Rád se tartozik!

– Dugulj el, vagy szájba baszlak!

– Semmi közöd hozzá! – hepciáskodott tovább Emily. – Ha már annyira silány az életed, hogy az anyukád múltjában kell turkálnod, hogy elszórakoztasd magad, akkor legalább fogd be a szád, és tartsd meg magadnak, amiket előkapartál, vagy beszéld meg vele privátban!

– Mondtam, hogy fogd be a pofád! – fenyegette meg Linda az ujjával.

– Vidd innen a kezed! – csapott rá Emily a rá szegeződő ujjra. – Nagy unalmadban olvasgasd inkább a Kámaszútrát, mert a tény, hogy képes vagy szétnyitni a combjaidat akármelyik jöttmentnek, nem jelenti azt, hogy egyetlen éjszaka alatt a halálba is hajszolod azt a vénséget. Ki tudja? – vonta fel a szemöldökét lenézően. – Lehet, úgy szétkefél, hogy ott döglesz meg alatta, te könnyűvérű, hülye kurva!

– Emilia! – csattant Ludovica. – Miféle beszéd ez? Ráadásul a húgod előtt! Nem szégyelled magad?

– Nem! Itt csak Linda szégyellheti magát, mert nem elég, hogy egy utolsó bunkó, és kipofázza az anyukáját, azzal henceg itt nekünk, hogy reszelni fog egy öreg bácsival, és olyan menetet tol vele…

– Még egy szó, és megtéplek! – ugrott Emily arcába Linda.

– Még egy szó? – horkant fel Emily. – Itt egyedül csak te vagy az – mutatott rá vádlón Emily –, aki képtelen megregulázni a mocskos pofáját.

– Elég legyen ebből, lányok! – talált rá a hangjára anyóska. – Nem esik le egyikőtöknek sem, hogy ezzel az ellenségeskedéssel bántjátok Danny-t?

– Jaj… Én ebből a szituációból most szépen kihátrálok… – totyogott hátrafelé Daniel.

– Hova sietsz? – csapott le rá Linda azon minutumban.

– Igyekszel valahova, bátyó? – szólt oda neki Emily is.

– Így csak én hívhatom! – hörögte Linda.

– Dehogy hívhatod így! Így csak mi hívhatjuk! Gigi, Carina és én! Te még csak véletlenül sem!

– Banyek! Banyek! Banyek! – szűkölt magának Daniel. – Beteljesül a rémálmom.

Linda és Emy már a kezdetek kezdete óta be-beszólogattak egymásnak, és sejteni lehetett, hogy egyszer robbanni fog köztük valami, mert olyanok voltak, mint a tűz és a víz. Két ilyen különböző nőt keresve sem lehetett volna találni, és Daniel végig attól félt, hogy mikor kerül majd kutyaszorítóba, hogy ő tegyen igazságot közöttük, megkockáztatva ezzel, hogy valamelyik a fejéhez vágja, hogy őt kevésbé tartja a húgának. Akárhogy is nézzük, mégiscsak Lindával nőtt fel, és ő volt vele jóban-rosszban, ugyanakkora Emily a kishúga. A vérszerinti testvére, akivel a hónapok alatt egyre inkább elmélyült a kapcsolatuk, és pont azon a ponton tartottak, amikor a haveri viszony testvéri ragaszkodásba csap át. Nagyon nem lettem volna a helyében. Gondoltam, valahogy közbeavatkozok, de aztán megpillantottam a bánatosan toporgó anyut, és hirtelenjében sokkal fontosabb lett az anyukám megvigasztalása, mint Linda és Emily nevetséges cicaharca. Amúgy is, mindkettőnek volt igaza, úgyhogy igazságot sem lehetett volna tenni közöttük, így inkább odaléptem anyuhoz és körülfontam a karjaimmal, hogy szorosan magamhoz öleljem, ügyet sem vetve az egymásra morgó lányokra meg a szűkölő Danielre.

– Ne szomorkodj, anyukám! – nyomtam az arcára egy puszit. – Ha betette a kis lord, hát betette. Annyi baj legyen.

– Ez a sztori nagyon sarkalatos verziója – védekezett egyből.

– Mindegy az, anyu – legyintettem. – A fiatalság már csak ilyen. Én voltam már angyallal, vadásszal, meg hímringyóval is – intettem Daniel felé. – Mindenki reszel itt össze-vissza.

– Nem, én nem – kotyogott közbe Ludovica, de figyelemre sem méltattam.

– Legalább jó kis játékos volt neki? – súgtam oda huncut módon.

– Ó, Catherine, ne fárassz már! – bontakozott ki az ölelésemből anyu. – Szerinted engem mennyire érdekel, hogy a nővéred kifecsegett ilyen semmitmondó hülyeségeket, amikről egyébként fogalmam sincs, hogy honnan tud? – pillantott rá kérdőn Lindára.

– Pedig nem nehéz kitalálni – felelte Linda egy horkantás kíséretében.

– Akkor mi bajod van? – tettem fel a kérdést.

– Hogy ez egy hülye! – kapott Linda után, és úgy megrángatta, hogy azt hittem, a fején lengedező vörös lobonc menten elrepül. – Bevette ezt a marhaságot a fejébe, és tudom, hogy nem lehet belőle kiállítani! – kárált anyu, miközben vehemensen rángatta Lindát a vállainál fogva. – Az a vén szar még elélhet húsz évig is! És ha nem, akkor is undorító! Hát egy emberi roncs leszel, mire kiszabadulsz a karmai közül! Őrült vagy? Mert, ha őrült vagy, akkor mondjad, és megyünk a sárgalaposokhoz kezelésre!

– Hagyjál már! – nyűglődött Linda. – Mi van ma? Csináljuk ki Lindát nap?

– Az a vén fasz fog kicsinálni, azt garantálhatom!

– Keményebb vagyok, mint gondolnád!

– Majd a fasza is az lesz – motyogta az orra alatt Emily.

– Te befogtad most már a szádat, mert képen verlek! – mordult rá George ijesztően, mire Emily azon nyomban fülét-farkát behúzva háttérbe vonult.

– Ebből a házból biztos nem mész ki! Hát mit gondolsz te? – vergődött tovább anyu.

– Én megmondtam, hogy ez lesz – mondta a magáét Ludovica. – Látjátok, én megmondtam, de rám soha, senki nem figyel!

– Mert egy lehetetlen vagy – mondta oda Linda csak úgy mellékesen, két rántás között.

– Hagyjátok már abba! – sóhajtott fel George fáradtan, miközben megragadta anyu karját. – Ezzel nem vagyunk előrébb. Vivien! – rántott rajta egyet. – Ha kirázod belőle a lelket, attól még nem lesz jobb.

– Dehogynem! Legalább én ölöm meg, nem az az aszott múmia. Én adtam neki életet, én is veszem el. Tiszta munka.

– Van más megoldás is, ami szerintem célravezetőbb.

– És mégis mi? – hagyott fel végre Linda ráncigálásával anyu.

– Gyorsan kerestek egy fickót, és Melinda sebes futtában hozzámegy. Férjezett nőt nem lehet házasságra kényszeríteni – hozakodott elő az ötlettel George.

– Hogy engem mindenki házasítana – húzta el a száját Linda.

– Ez nem Las Vegas, apa – szólalt meg Daniel. – Nem mehet férjhez egyik napról a másikra.

– Ne legyél már ilyen tökkelütött, Danny. Angyal elé akkor áll, amikor akar.

– Akkor? – lepődtem meg. Ezt még nem tanultuk, na.

– Persze, hogy akkor – felelte George.

– Hát akkor meg… – kaptam a fejemhez. – Linda! Férjhez kell menned!

– Hagyjatok már békén! – csattant fel Linda.

– Bárki jobb, mint a vén szar – érveltem.

– A vén szar nagy valószínűséggel hamar kipurcan.

– Vagy nem – jegyezte meg anyu.

– Fognunk kell egy lordot! – topogtam idegesen. – Egy csórót, akinek van rangja, de nincs pénze, és egy tetemesebb összegért bevállalja, hogy egy életen át elviseli Lindát. Anyu benyal kicsit Marcus bácsiéknak, és kér tőlük pénzt…

– Nem igazán kell ahhoz nyalnom – vágott a szavamba anyu.

– Még jobb! Fizetünk a csóró lordnak, és Linda sorsa meg van oldva – lelkesültem fel.

– Meg, tényleg meg… – forgatta a szemét Linda.

– Tudsz jobbat? – kérdezte tőle Daniel. – Mert, ha tudsz, akkor mondjad, és akkor úgy csináljuk.

– Tudok – húzta ki magát öntudatosan.

– Hozzámész Matt-hez! – csapta össze a kezét Daniel. – Lekúrt…

– Daniel Smith! – csattant rá Ludovica.

– … úgyhogy köteles elvenni!

– Hát… ha ezt nézzük, van bőven férjjelölt… – jegyezte meg Emily az orra alatt.

– De ő volt az első – érvelt Daniel. – Az ő kötelessége.

– A faszt! – vágta oda Linda. – Hozzámegyek a vén szarzsákhoz, aztán megöljük, én meg behúzom a lóvét és osztozunk.

– Menj már! – fintorodott el Daniel.

– Jó, akkor megölöm én.

– Dehogy ölöd! Hogy aztán a börtönből kelljen kicsempésznünk?

– A Smith család úgyis oda küld, ha nem mondok igent.

– Nem tudnak – rázta meg a fejét anyu. – Vádalkut kötöttem.

– Hallottad, mit mondott. Az ő kezük messzebb ér – mondta Linda.

– Vagy igen, vagy nem – felelte anyu.

– Hát inkább nem próbálnám ki.

– Én meg nem adlak hozzá egy Kékszakállhoz!

– Nem kell, mert megyek magamtól.

– Maximum a szobádba takarítani! Oda mész magadtól! Mert férjhez biztos nem!

– De!

– Nem!

– De!

– Nem!

– Deee!

– MONDOM NEEEM! – üvöltött bele úgy Linda arcába anyu, mint ahogy velem csinálta mindig, mikor a boltban toltam a hisztit, és elfogyott a türelme. Csak most nem nevették ki a nénik.

– De igen! – csapta fel a fejét dacosan Linda.

– Na, jó! – kapta el a karját George. – Indíts a szobádba takarítani, mert én ezt nem hallgatom tovább! – kezdte el húzni Lindát a lépcső irányába.

– Mégis ki a fasznak gondolod te magadat – vergődött Linda a szorításban –, hogy parancsolgass nekem?

– Majd a vénembernek is ezt mondd – mondta oda George csak úgy mellékesen.

– Ne, ne, ne! – ellenkeztem gyorsan. – A kupujkóba vigyed már, mert odafent felkelti Sophie-t.

– Engedj el, gecc, mert lerúglak a faszba!

Linda úgy vergődött, mintha az életéért küzdött volna, de esélye sem volt George-dzsal szemben. Így rövidesen elfoglalhatta a helyét a kupujkóban, két bicikli, egy fűnyíró, megannyi pók, talán néhány egér és egy seregnyi lom társaságában. Végül ott is aludt, mert hiába nyitotta ki neki az ajtót anyu, miután a kapott családom távozott, úrrá lett rajta a gyerekes dac, és magára zárta az ajtót, belülről. Egy darabig követtem, ahogy anyu odakintről megpróbálta jobb belátásra bírni, de aztán beleuntam a hülyeségbe, és inkább beálltam a zuhany alá, azt csinálni, amiben a legjobb vagyok: Gondolkodni.

Patrick

Dobolt a ritmus a fülembe, mint indiánnak öltözött pár centes csalók a vásárokban. A táncolók arcát groteszk bohócképpé bűvölték a villódzó fények, melyek mintha kardként csaptak volna újra és újra a szemembe. Pár lépésnyire tőlem egy focicsapatnyi gigerli fickó gőgösen méregetett néhány zsenge csitrit, akik alig ruhában tekerték nőies idomnak még nem nevezhető csípőjüket. A levegő megtelt megannyi különféle női- és férfipacsuli illatával, édesen kesernyés ízt keltve a számban. A lányok bodorított fürtjeit a hangfalakból áradó lüktetés gereblyézte, a kunkori tincsek ide-oda csapódtak, még több kellemetlen ízű ájert kavarva felém. A szandálok és körömcipők hegyes sarkai, mint a szteppcipők, szinte csattogtak a parketten; már-már kivésték, ahogy a kőműves is megmunkálja a követ apró, mégis határozott mozdulatokkal. Egyik-másik néha ritmust tévesztett, amit gazdája sebesen korrigált, s mintha mi se történt volna, folytatódott tovább a révületbe hajló pajzán násztánc. Távolabb, a parkett túlsó széle felől három nem salátán nevelkedett töltöttgalamb igyekezett az irányomba. Úgy vágtak át a táncolók között, mintha bálnák lettek volna a végtelen óceánban, és apró halak összesereglett csoportján úsztak volna keresztül. A jó ízlést még csak hírből sem ismerték, melyet ormótlan fenekük alját súroló, hájas testüket egyben tartó miniruhájuk bizonyított. A legtestesebb tűnt a legmagabiztosabbnak. Az ő ruhája vörös volt, mint a frissen kiserkent vér, a dekoltázsa pedig bőven többet láttatott annál ormótlan melleiből, mint amire egy igényes férfi kíváncsi lehet. Malac képét hatalmas, búzaszín loknik keretezték, duzzadt lábujjai összetolultak, hogy immár egymást mászva, szűkösen nyomorogjanak a sokkal kecsesebb lábfejre tervezett piros platform szandálban. A kisebb hasú, vékonyabb combú barátnője neonzöldet viselt, mely alatt, mint zöldellő dzsungelben a mérgeskígyók, úgy tekeregtek vaskos hurkái, miközben hatalmas táskájával szinte gyepálta a táncolókat, olyannyira próbálta felhívni magára a gigerli fickók figyelmét. Csapdosta platinára festett, a tövénél már látványosan barna színben csillanó, a rengeteg hajlakktól masszív tömegben álló haját, miközben látni lehetett rajta, hogy erősen koncentrál az ütemre, de még így is mellé-mellélép. A harmadik volt a legcsinosabb, már ha lehetett ezt a szót használni a trió bármelyik tagjára. Ő csak molett volt. Nagydarab, de megőrződtek nőies vonalai. Vagy talán csak slankította a fekete ruha és a magas copfba fogott, sötét haj. Britek voltak; üvöltött róluk ez a szerencsétlen pedigré.

Tőlük balra már kicsit jobb volt a helyzet. Sudár termetű, homokóra hölgyemények ötfős csapatban, szinte pőrén, a zene ütemére alig-alig lötyögve csiviteltek egymásnak. Mesterségesen megszerzett bronzos bőrük csaknem csillogott a fények kavalkádjában, mintha csillámporba panírozták volna őket. Külön-külön megakadt volna rajtuk a szemem, de így, ahogy összetömörültek egy társaságba, inkább taszítónak hatottak. Úgy festettek így együtt, mint a futószalagról leemelt Barbie-babák. Ugyanaz a stílus, ugyanaz a smink, ugyanaz a hajviselet, és ugyanaz az irritáló, még a bömbölő zenét is túlharsogó hamis kacarászás. Olyanok voltak, mint forró puszták perzselő nyarában a délibáb. Első pillantásra tündököltek, de mind többet és többet pislogtam, annál inkább felsejlett bennük a semmi; a végeláthatatlan üresség. Ők voltak a tehetségtelen írók tollából kiáradó élettelen papírmasé karakterek. Minél tovább bámultam őket, annál inkább viszolyogtam a látványuktól, ezért el is fordítottam tőlük a fejemet, pedig elvárható lett volna hangsúlyos domborulataiktól, hogy odacsalogassák és rabul ejtsék a tekintetemet, majd cselekvésre ösztökéljenek, a kecses lábaik közt megbújó lápos völgy meghódításának reményében. De nagy kegyesen meghagytam őket a felajzott gigerliknek, ha már a kis csitrik úgyis csak cicáztak velük. Megritkultak, mert a vörös ruhában hájat rengető szőkeség dévaj léptekkel meg-megcélozta őket, majd, mint a bagzó jószág, hatalmas tomporával párzani hívta mindet. Talán ovulálhatott, vagy túlontúl kései órán eszmélt rá, hogy lemerült az elem a vibrátorában. Akárhogy is volt, a gigerli banda, mint a varjak, mikor puskalövés dördül, szétszéledtek, és csak a legéhesebbek maradtak a helyükön. No meg én, mert engem – a Teremtőnek hála – még nem fedeztek fel. Nem volt ebben semmi meglepő, mert szinte eggyé váltam a bőrkanapéval, amin feszülten, mozdulatlanul ücsörögtem. Közben egyetlen pillanatra sem vettem le a szememet a táncparkettről. Megnéztem mindenkit, azt az egyet keresve, aki miatt hajlandó voltam péntek este, társaság nélkül beülni egy klubba, mint a szerencsétlen balfácánok, akiket még az anyjuk is szánalmasnak ítél, ezért előbb alkoholisták, majd drogosok, végül öngyilkosok lesznek, ami még csak fel sem tűnik senkinek, olyannyira jelentéktelenek.

Aztán hirtelen méhkaptárrá változott a tánctér. A zsongás elnyomta még a lüktető basszus morajlását is, és pár szempillantásnyi idő alatt minden nő virággá változott. Ki szebbé, ki rútabbá, de virággá váltak, akiket a dolgozók épp csak beporoznának, majd tova is röppennek, hogy odaadóan dongjanak a királynőjük körül. Mert itt volt. Végre megérkezett a kaptár úrnője. Az egyetlen, akiért mi, dolgozók éltünk és haltunk: Emily Smith. Amint belépett a hatalmas tükörrel díszített, mázsás ajtón, édes virágillatot kavart felém a jötte szele, ami elnyomta a korábbi kesernyés pacsuli ízét. Olyan volt, mintha a puszta jelenlétével nektárt csepegtetett volna a számba. Talán még az ajkaimat is eltátottam, hogy mind többet és többet ízlelhessek lénye édes valójából. Csodás, zümmögő méhkirálynő volt a bűzlő virágtengerben, még úgy is, hogy látszólag valami mélyen emésztette. Már rég rájöttem, hogy Emily mindig az öltözékével üzeni meg a világnak az aktuális lelkiállapotát, a mostani kinézete pedig eléggé rossz hangulati állapotról tanúskodott. Egy Adidas papucs volt rajta, boka felé húzott fehér zoknival. Jó pár számmal nagyobb, térdig érő kantáros nadrágja alatt sötét, lezser Füleses pólót viselt, a haja pedig két kontyba volt tekerve a feje tetején, mintha csak Minnie egér füleit kívánta volna reprodukálni. Egy nő sem nézett volna ki jól egy ilyen hacukában, őt mégis minden férfi gyönyörűnek és kívánatosnak látta. Szinte éreztem, ahogy szétáradt a tesztoszteron a klubban, és biztos voltam benne, hogy megannyi férfitársamnak kellett benyúlnia a zsebébe, hogy helyreigazítsa rakoncátlankodó hímtagját.

Önmagam kínozandó, előhúztam a telefonomat, majd megnyitottam az utolsó beszélgetésünket, hogy még egyszer átolvassam a neki írt soraimat, meg az arra érkezett választ.

Saját: Mikor először megpillantottalak, olyan volt, mintha egy meseszép álmot láttam volna. Tündérkertben jártam, ahol te voltál a leggyönyörűbb nimfa. Megrészegített a szépséged, és ahogy önmagamról megfeledkezve kémleltem opálosan ragyogó szemeidet, azt kívántam, bárcsak felém tekintenél, hogy összetalálkozhasson a pillantásunk, és szavak nélkül megüzenhessem neked, hogy egyetlen pillanat alatt elloptad a szívemet. De a figyelmed máshol járt, és akkor is, majd azt követően is fájdalmasan nem létezőnek vettél. A tavasz lassan őszbe váltott, mert hiába szóltál néhanapján hozzám, elmaradt az óhajtott nyár, és ahogy a tündérkertben lehullott az utolsó, elsárgult falevél, megfagyott a szívem, beköszöntött a tél. Azóta mindent zúzmara fed, fagyos szél süvít és pustol a hó; túl hosszan tart már a zimankó, a keserű pusztulat, és nem jő’ az éltető fény, mert oly’ távol vagy. Bárcsak itt lennél velem, ebben a zord álomban, hogy forró csókoddal felolvaszd jégben leledző szívemet, és lényed ragyogásával újra tündöklővé bűvöld az álombeli kertet, szerelmetes kedvesem!

Millie: Lényem ragyogása nem érhet el hozzád, szerelmetes kedvesem, míg ajkaid randevúra nem invitálnak, s hogy fájdalmasan nem létezőnek veszlek, azt csak önnönmagadnak köszönheted, hisz’ egy úrinő nem udvarol, esetünkben viszont az úriember sem teszi, így tartózkodásom mindaddig megmarad, míg komolyabb szándékkal elém nem állsz. Mindaddig kellemes józanodást kíván opálszemű nimfád.

– Teremtőm a fényben… – takartam el a karommal az arcomat, hogy elbújjak saját magam elől. – Jól helyre tett…

Soha életemben nem küldtem még részeg üzenetet senkinek. Habár, Daniel Smith lakodalmát leszámítva soha nem is voltam még részeg, így lehetőségem sem igen akadt rá, hogy ilyesféle kellemetlen helyzetbe hozzam magamat, meg azt a szerencsétlent, aki olvassa a kínos soraimat. Nem azt szégyelltem, hogy részeg voltam, mint ahogy a mondandóm tartalmát sem véltem túlontúl szégyenteljesnek, a tálalási móddal viszont annál több problémám akadt. Klisés érzetet keltett, még a középszerűt is alulmúlta; maga volt az irodalmi terrorizmus.

Virágot is kellett volna hoznom – gondoltam magamban, mert így, hogy ismét elolvastam azt a förmedvényt, amit kavargó fejjel Emily arcába okádtam, kevésnek tűnt a szimpla bocsánatkérés, amivel készültem.

Feszülten figyeltem, ahogy elkattintott pár fényképet, talán húszat-harmincat, és épp rákészültem, hogy felállok, aztán félre hívom kicsit beszélgetni egy kóla társaságában, aztán valahogy majdcsak kiszenvedek magamból egy virágmentes bocsánatkérést, de az összeránduló gyomron menten jelezte, hogy ez sajnos nem fog megtörténni. A mázsás ajtón ugyanis épp belépett Nyuszi, a legjobb barátom. Tízéves korunktól kezdve egészen tizennyolc éves korunkig osztálytársak voltunk, aztán fősulira is együtt mentünk. Én marketingre, Nyuszi pedig kreatív digitális médiára. Sajnos emiatt voltak közös órái Emily-vel, mivel ő a vizuális kommunikációt választotta, mint négy éven át tartó kínzás. Nyuszinak egy félév elég volt ahhoz, hogy belehabarodjon Emily-be, ami azóta is töretlenül tart. Sőt, egyre csak ível felfelé. Elképzelni sem tudom, mi történne a barátságunkkal, ha a fülébe jutna, hogy vele ellentétben én már megízlelhettem Emily édes ajkait. Szerencsére ember, ráadásul Emily egyértelműen levegőnek nézi, így annak az esélye, hogy valaha is lesz köztük valami, egyenlő a nullával. De ő akkor is a legjobb barátom, akit nem szúrhatok szíven. Legalábbis úgy nem, hogy tudjon is róla…

– Hát te? – lépett oda hozzám, miután jó pár percen át kémlelte a táncoló sokaságot. – Meguntad a bridzsezést? – nyújtott kezet széles mosollyal az arcán. Láthatóan majd’ kicsattant a tudattól, hogy egy helyen tartózkodik Emily-vel.

– Még mindig póker, és én még mindig csak osztok – ráztam vele kezet.

– Az örök krupié. Ez a legkisebb gyerek átka – paskolta meg a vállamat szinte már-már szánakozva.

– Az a rulettben van, olyat meg nem játszunk – világosítottam fel.

Próbáltam derűsnek és mosolygósnak mutatkozni, hogy még csak véletlenül se fordulhasson meg a fejében a gondolat, miszerint zavar a jelenléte. Pedig szívem szerint megragadtam volna a grabancát, kiviszem az utcára, és olyan messzire hajítom, hogy Föld körüli pályára álljon és csak egy lassan vánszorgó, fénylő pöttyöcske legyen az éjszakai égbolton, akinek néhanapján odaintegetek, ha hiányzik.

– Sört? – bökött a pult felé a hüvelykujjával.

– Kocsival jöttem – mondtam válaszként. – Téged anyád hozott?

– Ja – bólintott. – Hozok egy sört – tudatta mentében. – Amúgy láttad, hogy itt van Emily? – ugrott vissza hozzám, és kvázi belesúgta a szavakat a fülembe, mintha csitrik lettünk volna.

– Nem…

– Itt van – bólogatott. – És ma megszerzem – közölte magabiztosan. – Jövök mindjárt – indult meg újra.

Kínomban felsóhajtottam, miközben nyugtáztam magamban, hogy ma este biztosan nem kérek bocsánatot Emily-től. Ergo teljesen feleslegesen hagytam ki a szokásos péntek esti sushi és póker partit, majd az azt követő családi filmezést. Csak annyit értem el vele, hogy anya megsértődött, apa pedig berágott.

– Szeretnél egy képet, kertészkém? – csendült egy imádott, vékony hang mellettem.

– Szia, szívem elrablója! – költözött fel egy hatalmas mosoly az arcomra, és azzal a lendülettel meg is feledkeztem Nyuszi létezéséről. Főleg, hogy szerintem az est folyamán először végre Emily is elmosolyodott.

Megbabonázott a mosolyával, és immár képtelen voltam levenni róla a szememet. Ismét úrrá lett rajtam az a fajta kábultság, amit annyiszor váltott ki belőlem, ahányszor csak a közelembe került, és képtelen voltam megálljt parancsolni magamnak, hogy ne elemezzem ki ismét minden porcikáját.

Ah, Emily teste… Mint a finom szobrászat mesterműve, melyben minden vonal tökéletes harmóniában öleli körül egymást. Puha haja hullámai, melyek csábítóan ringanak, ha megsimogatja őket a rakoncátlan szellő, olyanok, mint a bársonyosan sodródó folyók, melyek átölelik az édes partokat. Keskeny, de ívelt csípője, ami olyan hívogatóan vezeti végig önmagán a tekintetet, még akkor is vonz, ha a ruhája úgy fedi el ezeket a szépséges íveket, mint zöldellő dombok a mögöttük megbújó tájat. Apró, kecses mozdulatai, melyek táncolnak a légben, minden finom ív és gödröcske az arcán, ami úgy ragyog, mint a holdfény által megvilágított éjszaka. A test, mint a művészet leghőbb és legintimebb darabja, melyben minden szó és mozdulat egyetlen édes dallammá válik. Oh, és azok a mellek… Mint a márványból alkotott csodák, melyek dús vonalaikkal és íveikkel olyanok, mint a természet legkifinomultabb alkotásai, melyek magukon viselik az élet és a szépség örök paradoxonát.

– Szóval képet? – emelte meg az óriási fényképezőgépet, ezzel pedig ki is szakított a kábulatból.

– Öt percet az életedből? – paskoltam meg magam mellett a kanapét azt tettetve, hogy teljesen magamnál vagyok, és nem volt rám túl intenzív hatással a felbukkanása.

– Dolgozok.

– Öt perc – villantottam rá egy nagy mosolyt, ami szerencsére hatott, és amíg ő leült, én hátrapillantottam a pult irányába. Hála a Teremtőnek, tolongtak az emberek, mintha ingyen osztogatták volna a mámorító szeszt, így biztos voltam benne, hogy Nyuszi ellesz még egy darabig. – Rossz kedved van – állapítottam meg, majd nyomtam az arcára egy visszafogott puszit.

– Megesik – legyintett egyet.

– Tudok esetleg segíteni?

– Aranyos vagy, de sajnos nem.

– Egy nagy fül is lehetek, ha gondolod – próbálkoztam tovább.

– Áh! – legyintett ismét.

– De egy bocsánatkérést azért elfogadsz?

– Bocsánatkérést? – ráncolta össze értetlenül a homlokát.

– A tegnap esti üzenetem miatt. Tudom, hogy végtelenül szánalmas részeg üzivel zaklatni egy nőt az éjszaka közepén… főleg csütörtökön, mert hát… ki iszik csütörtökön, de… – hebegtem, még kínosabbá téve ezzel a történteket.

– Paddy! – helyezte a karomra a tenyerét.

– Nagyon sajnálom, amiért lerészegedtem, és olyan helyzetbe kerültem, amelyben nem tudtam megfelelően irányítani magamat. Tudom, hogy ez nem elfogadható viselkedés…

– Paddy!

– De kérlek, fogadd el a bocsánatkérésemet! Ígérem, hogy megteszek mindent annak érdekében, hogy ilyen helyzet ne forduljon elő újra. Te a legjobbat érdemled, és én nem szeretnélek csalódottságba hozni.

– Paddy! – szólt rám amolyan figyelemfelkeltően. – Semmi olyat nem tettél, ami miatt le akarnám harapni a fejedet. Mosolyogtam egyet, és kész.

– Bátyám szakított a barátnőjével, és kicsit maga alatt volt, úgyhogy szisszentettünk pár sört, meg ugye, előkerült a whiskey is, amit amúgy én nem is szeretek… és hát… így esett. Nagyon sajnálom – haraptam be a szám szélét.

– Én is, ha csak az alkohol beszélt belőled – mondta különös hanghordozással, és már készült volna felemelkedni mellőlem, mire reflexből elkaptam a karját és visszatartottam.

– Nem az volt – vallottam be, mert igaz, hogy a giccses lírai klisét az alkoholmámor szülte világra, de maga az érzés, amit leírtam neki, valós volt.

– Ennek örülök – villantott fel egy apró mosolyt, minek hatására úgy éreztem, hogy nem fogja tovább feszegetni ezt a témát. Döbbentően könnyen túllendült a történteken, pedig még virágot sem hoztam neki. – Most viszont mennem kell – próbált ismét felállni, de megintcsak ösztönösen moccant a kezem, hogy visszatarthassam.

– Várj már egy kicsit!

– Paddy, dolgozok! – emelkedett fel.

– Jó, de visszajössz még?

– Majd látom – indult meg a parkett felé.

– Egy ölelést esetleg megengedsz? – szóltam utána nyomoromban, miközben felugrottam. Egyáltalán nem esett jól ilyen hamar lemondani a társaságáról.

Egy elnyújtott pillanatig kifejezéstelen arccal nézett rám, majd végül enyhén távolságtartóan körülfonta a nyakamat a karjaival. Úgy meg tudtam volna ölelgetni. Annyira nagyon, ha az az ormótlan fényképezőgép nem lett volna útban, és nem tartottam volna attól, hogy Nyuszi meglátja, mit csinálok.

– Mikor végzel? – súgtam bele a fülébe.

– Kettőig itt kell lennem, utána rám van bízva. Miért? – kérdezte, miközben szétváltunk.

– És kocsival vagy? – tettem fel a kérdést egy hirtelen ötlettől vezérelve.

– Nem. Gumisnál van.

– Akkor hazavihetlek?

– Jön értem apa.

– Nem ittam, kocsival vagyok. Most miért keltenéd fel? Hm? – simítottam végig babapopsi selymességű arcbőrén a kézfejemmel, aztán olyan hirtelen, mint ahogy a villám lecsap a felhőkből, szájon csókoltam.

Mire feldolgoztam, hogy mit tettem, már visszacsókolt, és mindösszesen egyetlen szívdobbanásnyi idő elég volt ahhoz, hogy teljesen elkábítson ajkai gyengéd játéka. Nem létezővé bűvöltek mindent és mindenkit ezek az úgy vágyott ízletes ajkak, és csak akkor eszméltem rá, hogy ismét elárultam a legjobb barátomat, amikor Emily hirtelen elhúzódott tőlem, ezzel pedig véget is ért a mámor.

– Kettőre legyél az ajtóban, mert alig várom, hogy elhúzzak innen – mondta búcsúzóul, de mivel mellékelt hozzá egy parányi mosolyt is, úgy éreztem, csak a hellyel van problémája, az én társaságom viszont nem zavarja.

– Úgy lesz – bólintottam, és képtelen voltam visszartani az arcomon szétterülő vigyort.

Jó fél percig tarthatott ez az állapot, mert Emily alakja még el sem tűnt a szemem elől, a semmiből megjelent előttem Nyuszi, én peddig hirtelenjében realizáltam, hogy létezik.

– Te, az ott Emily? – fordult utána egyből.

– Mit tudom én – vontam vállat.

– Hát nem vele beszéltél?

– Volt itt valami fotós csaj, aki képet akart csinálni, de nem figyelgettem, hogy ki.

– Tuti, hogy ő volt – iramodott meg arra, amerre Emily eltűnt, én pedig döbbenten néztem utána, mert egyszerűen képtelenség volt, hogy elhiggye azt a maszlagot, amit mondtam neki. És mégis…

Visszaültem a helyemre, nehogy a duci-trió felfigyeljen rám, aztán elkezdjenek szexuálisan zaklatni, majd bedugtam a fülembe a fülest, hogy egy podcasttal kizárjam az elviselhetetlen ricsajt, ami a hangfalakból áradt. Sajnos nem sikerült, mert az irritáló tüc-tüc túlharsogta Linda Sivertsen hangját, ezért maxra állítottam a hangerőt és elindítottam Mozart Kis éji zenéjét, és azt képzeltem, hogy arra táncol a sok idióta. Egymást követték a dobhártyasimogató klasszikus művek, amik a tüc-tüccel ellentétben valóban zenének minősültek, én pedig felettébb jól szórakoztam, ahogy a fantáziám összemosta a valóságot a képzelettel.

Egészen addig tartott ez a könnyed hangulat, amíg meg nem pillantottam Nyuszit. Elkezdtem követni a szememmel, mert nagyon furcsán viselkedett. Oszlopok és emberek mögött bujkált, egyszer-egyszer még le is guggolt, vagy épp random hátraarcokat vágott. Először azt hittem, sokat ivott és agyára ment a pia, de rövidesen leesett, hogy Emily-t űzi, közben pedig szánalmas módon rejtőzködik.

– Ez para – húztam ki a fülemből a fülest, hogy jobban lássak.

Ledöbbentett Nyuszi megszállottsága. Amíg napi szinte hallgattam az Emily-ről szóló fantáziálgatásait, fel sem tűnt, mennyire beteges módon rajong érte, mert eddig a percig akaratlanul túl közelről szemléltem a látványt. Most viszont, hogy belecsöppentem a külső szemlélődő szerepébe, teljesen más perspektívából is megfigyelhettem a képet, a nagy egész pedig egyáltalán nem nyerte el a tetszésemet. Mindig is tudtam, hogy Nyuszi lökött. Jószívű és senkit nem tudna bántani, de tagadhatatlan, hogy van egy kis beütése. Ez általában vicces helyzeteket szokott szülni, de azon, hogy megszállottan üldözi a nőt, aki kedves a szívemnek, valahogy nem volt kedvem nevetni. Már az is megfordult a fejemben, hogy a barátságunkat kockáztatva közbeavatkozok, de megtette ezt helyettem a sors: Emily eltűnt a VIP részlegbe vezető lépcsőn, ahová Nyuszi már nem tudott utána menni.

Szerencsére hozzám sem tért vissza, inkább megcélozta a pultot, ezzel pedig el is tűnt a szemem elől. Unalmamban szókirakóztam, szintet léptem franciából Duolingon, és még egy horror novellát is elolvastam valami nevenincs írótól, miközben fel-felnéztem, hátha megpillantom Emily-t, esetleg az őt üldöző Nyuszit, de egyelőre egyikük sem került a látóterembe.

Ennyi kínt elviselni egy nőért.

– Ah, de elegem van a mai estéből – huppant le mellém a semmiből életem nője.

– Végre két óra? – kaptam felé a fejemet lelkesen.

– Dehogy, még éjfél sincs – ásított egy nagyot.

– Oh… – szontyolodtam el menten.

– Aaaj! Szétmegy a fejem – masszírozta meg mindkét kezével a halántékát.

– Azt nem csodálom. Borzalmas ez a ricsaj.

– Nincs egy Advilod?

– Az sajnos nincs. De van gyógypuszim – csücsörítettem játékosan.

Azt hittem, hogy nevet egyet, aztán annyiban is marad a dolog, így kifejezetten meglepett, hogy megragadta a tarkómat, majd gyengéd, de határozott mozdulattal húzni kezdett maga felé. Közben dünnyögött, mint egy lusta kislány, akinek nincs kedve felállni a mese elől, hogy elmenjen összerámolni a plüssmacijait, amiket széthagyott a szobában. Elmondhatatlanul aranyos volt.

Mindössze egy csókot kaptam. Minden más csak artikulálatlan nyafogás volt, közben pedig úgy csüngött a nyakamba kapaszkodva, hogy tényleg egy álmos lánykának tűnt, akinek ideje lenne ágyba bújnia. Ha nem nyomódtak volna a keblei a mellkasomhoz, el is szégyellem magamat, hogy egy kislányról alkotok nem kislányoknak való fantáziképeket.

– Olyan fáradt vagyok, Paddy. El se tudom mondani – dünnyögte bele a vállamba.

Épp nyitottam volna a számat, hogy mondjak neki valami kedveset, de ahogy rákészültem a szólásra, a vörösben lévő dagadt nő, mintha csak egy félbe vágott disznó lett volna, amit a hentes felhajít a munkalapra, becsapódott a lábunk elé, majd kínlódni kezdett a földön, mint a partra vetődött ámbráscet. Reflexből rúgtam arrébb, olyan erővel, hogy belesajdult a sarkam, mert a tudatom még nem, de az agyam ösztönös része már feldolgozta, hogy ráesett Emily-re. Hamarabb, minthogy meghallottam volna fájdalmas nyekkenését.

Hirtelenjében körénk gyűlt egy csomó fickó. Jöttek, mint legyek a dögre, de senkit sem érdekelt, hogy a dagadt nőnek kifolyt-e az agyveleje. Mind Emily miatt aggódott, és mindegyik szerette volna megvizsgálni a bal térdére nőtt hatalmas puklit, amit a zsírosbödön homloka okozott. Biztos voltam benne, hogy egyikük sem orvos és nem értenek a zúzódásokhoz, csak a segítségnyújtás hamis álarca mögé bújva szeretnék tapogatni Emily-t, ezért kettőnek is ellöktem a kezét, a többiek pedig már meg sem próbáltak nyúlkálni. Anélkül jöttek rá, hogy menten eltöröm a csontjukat, ha hozzá mernek nyúlni Emily-hez, hogy egyáltalán kinyitottam volna a számat. Még csak csúnyán sem kellett néznem, hogy távolabb húzódjanak. A testemből kirobbanó gyilkos tesztoszteron elsodorta őket. Isteni szerencse, hogy csak kettőnek sikerült minimális módon megérintenie, mert ha még egy harmadik is lefogdosta volna, fizikai formát öltött volna a dühöm.

– Minden rendben? Jól vagy? – kérdeztem tőle, miközben felettébb készségesen segítettem neki felállni.

– Emily! Te jó ég! Mi történt veled? Jól vagy? Megmaradsz? – ütötte meg a fülemet a rohanó Nyuszi hangja, majd amint lefékezett mellettünk, menten ráhelyezte a tenyerét Emily hátára, egyértelműen azért, hogy segítsen nekem tartani. Nem mintha szükség lett volna rá, mert állt magától, és egyébként se volt olyan súlyban, hogy ne tudtam volna megtartani. Még a földről nehézkesen felkecmergett dagadt nőt is elbírtam volna, nemhogy Emily-t, aki pehelysúlyban volt.

– Mégis milyen jogon fogdostok ti engem? – csattant hirtelen Emily, és azzal a lendülettel egy akkora pofont kevert le Nyuszinak, hogy annak szinte megbicsaklott a nyaka. Aztán nekiindult, és dacára annak, hogy fél lábon bicegett, egy szempillantás alatt keresztültörte a bámészkodók sorfalát. Behúzott egyet annak, aki először lefogdosta, fordulásból szájba könyökölte a töpörödött másikat, random lepofozott pár bámészkodó egyedet, belerúgott ebbe-abba, és el is viharzott, minta nem munkaidőben lett volna. Én meg fittyet hányva a legjobb barátomra, rohantam utána.

– Hé! – termettem mellette, és menten át is karoltam a hátát, mert egyértelműen látszott, hogy fájlalja a térdét és nehezére esik a menés. – Nem vagy jól?

– Engem ne fogdosson senki! – tört ki azon percen. – Mégis milyen jogon nyúlnak hozzám?

– Csak segíteni akartak – füllentettem, de csak azért, hogy lecsillapítsam kicsit.

– Ne segítsen, akit nem kérek meg rá!

– Jól van, jól van. Igazad van – mondtam szinte pánikban, mert ha valamivel nem tudok mit kezdeni, az a síró nő, és ő már látványosan könnyezett. Úgy tippeltem, hogy nem fájdalom szülte könnyek igyekeznek kifelé szépséges, fekete szeméből, hanem a düh könnyei. – Ne sírj, légyszi! – nyüszítettem fel, de még el sem halt a hangom, máris a nyakamba vetette magát és olyan hangos zokogásba kezdett, hogy még a zenét is túlharsogta. Olyan volt, mint egy kisgyerek, aki hatalmasat taknyolt a biciklivel és keresi az anyukáját, hogy az puszit adjon a fájdalmas bibijére.

A fél klub minket nézett. Majdnem biztos voltam benne, hogy minden bámészkodónak leesett, hogy érzéseket táplálok Emily iránt. Akinek nem, az hülye volt, vak, érzelmi analfabéta vagy eszméletlenül részeg. Sajnos Nyuszit egyik kategóriába sem tudtam besorolni, ezért kifejezetten idegesen igyekeztem kifelé. Nem akartam magára hagyni Emily-t, egyértelmű volt, hogy hazaviszem, de Nyuszival sem szerettem volna összebalhézni egy nő miatt. Amíg el nem értünk a kocsimig, figyeltem minden mozdulatomra, hogy ha esetleg Nyuszi néz minket valahonnan – amiben biztos voltam –, csak annyit lásson, hogy illedelmesen segédkezek egy síró hölgynek, még véletlenül se azt, hogy odaadóan segítek annak a nőnek, aki iránt érzéseket táplálok.

Már kifordultam az útra, mikor Emily sírása csitulni kezdett. Nem szólalt meg, csak hüppögött, én pedig – mivel fogalmam sem volt, mit kellene mondanom – egyik kézzel vezettem, a másikkal pedig simogattam a combját, amolyan támogatás gyanánt.

– Naaa! – cirógattam meg az arcát. – Azért ilyen nagy baj nem történt.

– Csak most amúgy is nehéz időszakom van, és azért… – szipogta.

– Szerelmi gondok? – puhatolóztam.

– Családi – hüppögött egyet.

– Meg… meghalt valaki?

– Feltámadt – hüppögött még egyet.

– Mi? – vontam össze értetlenül a szemöldökömet.

– Óóó, mindegy! – szipogott egyet, majd bekönyökölt az ablakba, és némán bámult kifelé.

– Együnk valamit? – dobtam be az első lehetséges programot, ami eszembe jutott, abban a reményben, hogy ha eszegetünk, közben pedig beszélgetünk, talán kirángathatom az agóniából.

– Én nem vagyok éhes, de megvárom, amíg veszel magadnak valamit – motyogta.

– Millie! – ragadtam meg a kezét, és enyhén meghúztam, hátha így jobban figyel majd rám. – Én veled szeretnék.

– De nekem most nincs kedvem.

Tehetetlenségemben hosszan felsóhajtottam. Emily Clonakilty-ben lakik, ami jó egy órányira van Cork-tól. Ez az idő nagyon kevés annak a fickónak, aki szeretné élvezni egy szépséges nő társaságát, de végtelenül sok annak, aki arra ítéltetett, hogy némán ücsörögjön az áhított hölgyemény mellett és ne csináljon semmit.

– Jobban van már a térded? – kérdeztem, csak azért, hogy ne álljon be köztünk a kínos csend.

– Kicsit fáj, de nem vészes – pusmogta.

– Nem lett baja a gépednek? – tettem fel a következő idétlen kérdést.

– Szerencséjére nem, mert akkor biztos kitekertem volna a hájas nyakát! Ő még fiatal – simogatta meg a fényképezőgépet olyan stílusban, mint ahogy én tettem volna Defekttel, a kutyámmal. – Nikon D850-es, tudod?

– Ööö…

– Karácsonyra kértem. Elég drága volt, és apa azt mondta, hogy nagyon vigyázzak rá, mert a következőt már a saját fizetésemből veszem.

– És öhm… nem lesz belőle baj, hogy eljöttél kettő előtt?

– Nem hiszem. Max nem fizetnek ki, ami jelenleg pont nem érdekel.

Felsóhajtottam, hogy erőt gyűjtsek a folytatáshoz.

– Mi lenne – próbálkoztam tovább –, ha vennénk elvitelre kínait, aztán megállnánk a Dromkeennél, kiülnénk a padra és kései piknikeznénk egyet, miközben hallgatjuk, hogy susognak a levelek, huhognak a baglyok, valakit beleznek…

– Ó, de dilis vagy – engedett el egy apró mosolyt.

– Meg éhes. De egyedül nem esne jól. Hm? – cirógattam meg az arcát.

– Jó, oké – adta be a derekát, a Teremtőnek hála.

Odafordultam az első kínaihoz, amit a legközelebbinek mutatott a Google, és épp zárásra be is estünk. Emily dünnyögött és nem akart választani, mondván, ő úgysem éhes, ezért vettem négyféle húst: Ananászos és mandarinos kacsát, egzotikus csirkét és fafülgombás malacot, hozzá pedig pirított tésztát és tojásos rizst. Engem nem különösebben érdekelt, hogy mit eszünk, mert én sem voltam éhes, amúgy sem szeretek enni. Az ennivaló valójában csak azért kellett, hogy húzhassam az időt és jóval többet lehessek vele, mintha csak simán hazavittem volna.

– Te amúgy tudsz főzni? – dobtam be egy témát, miközben a kocsi felé sétáltunk.

– Igen, de ritkán szoktam. Mikor megszülettek a kistesóim, én főztem néhány hétig, hogy segítsek anyának. Pár napig tetszett is a dolog, de aztán egyre uncsibb lett, nem beszélve a mosogatásról, összepakolásról… Tudod.

– Nálunk sose az rámol össze, aki főz. A mosogatás például az én dolgom.

– Fú, én azt nagyon utálom. Géppel még hagyján, na de kézzel… Fogdosni azt a sok mocskos cuccot a zsíros lében… Bleee! – öltötte ki a nyelvét.

– Nálunk nincs gép, mert anya szerint felesleges, de még így is szívesebben mosogatok, minthogy porszívózzak.

– Miért? A porszívózás hipp-hopp megvan, és csak tologatni kell. Nem lesz zsíros a kezed, nem kell pakolászni…

– De gyűlölöm a hangját. Rosszul vagyok tőle. Én a csendes dolgokat szeretem, mint a mosogatás, portörlés, vasalás… ilyesmi. Közben meg fejben írom az aktuális regényemet.

– Nem néztem volna ki belőled, hogy ilyen házias vagy.

– Muszáj, mert a zsebpénz nem jár alanyi jogon – nevettem el magam. – Keressünk egy nyitva lévő patikát? – jutott hirtelen eszembe, hogy fájlalja a fejét.

– Minek? – kérdezte értetlenül.

– Hogy vegyünk Advilt.

– Jaaa, már el is felejtettem – legyintett.

– De menjünk? Biztos van nyitva valahol.

– Nem kell, most így jó a levegőn.

Úgy tűnt, végre kezd belé visszatérni az élet. Azt nem lehetett volna ráfogni, hogy önfeledten röhécsel és megállás nélkül csacsog, de azért lehetett vele kommunikálni. Nem folytattunk magasröptű párbeszédet a világbékéről, inkább amolyan „első randis” beszélgetés volt. A zsebpénzről feljött, hogy milyen sok pénzt költ sminktermékekre, fotózáshoz kapcsolódó cuccokra, kézműves dolgokra, mert ezek nagyon drága hobbik. Így már könnyen és észrevétlenül áttértünk a „ki mivel tölti a szabadidejét” típusú csevejre. Mint kiderült, van egy nagy, közös szenvedélyünk: Az utazás. Emily sok olyan helyen járt már, ahova én még nem jutottam el, pedig érdekelne, így tudtam miről kérdezni, mint ahogy ő is engem, mert az utazásszervező nénikém jóvoltálból én is voltam már olyan helyeken, amiket még ő nem látott. Mire elértünk a Dromkeenhez, meg is beszéltük, hogy ha egyszer sok pénzünk lesz, elmegyünk és megnézzük Izlandot. Csak mi ketten, zavaró tényezők nélkül. Bezsongtam és teljesen kiment a fejemből, hogy azzal a nővel ücsörgök összebújva a sötétben, izlandi kirándulást tervezgetve, akibe történetesen bele van habarodva a legjobb barátom, így pedig egyértelműen tiltott gyümölcs számomra, úgyhogy nem az, hogy puccos izlandi kiruccanást, de még egy könnyed wellness-hétvégét sem tervezgethetnék vele.

Szegény Nyuszi megszívta, mert jelenleg én voltam a világ legalattomosabb legjobb barátja. Bal kézzel ettem, mert így közben át tudtam ölelni Emily derekát. Szinte összenőttünk, minden második falat után csókot váltottunk, és olyan volt az egész, mintha egy pár lennénk, de már legalább vagy ötmillió éve. Nála volt a telefonom, a baljával pörgette az izlandi útleírásokat, hogy mindketten jól láthassuk, mit írnak, és már azon a szinten jártam, hogy menten felhívom nagyapát és megkérem, hogy adjon nekem pénzt. Majd törlesztem, amíg élek, csak hadd vihessem el ezt a meseszép nőt Izlandra. Ha nem áprilist és októbert ajánlották volna azoknak, akik látni szeretnék a sarki fényt, tényleg felhívtam volna az öreget. De mivel az április már elmúlt, az októberre pedig még várni kellett, a sors meggátolta, hogy egyetlen hülye, hirtelen felindulásból hozott döntéssel elbaltázzak egy gyerekkori barátságot.

Nem mintha jelen helyzetben engem bármennyire is érdekelt volna, hogy mit hoz majd a holnap, vagy hogyan fogok Nyuszi szemébe nézni. Főleg, hogy még a létezéséről is megfeledkeztem. Nagyon szégyellnivaló, de egyetlen tizedmásodperc erejéig sem jutott eszembe. Sőt, szerintem, ha megláttam volna, fel se ismerem, olyannyira nem létezővé vált számomra.

Aztán hirtelen felvillant egy üzenet.

Nyuszi: Merre vagy?

– Írt a csajod – szólalt meg Emily azon percen. Nagyon furcsának tűnt a hangja.

Vajon… féltékeny? – méláztam el a dolgon egy elnyújtott pillanat erejéig. Egyrészről örültem volna neki, ha féltékeny, mert az azt jelentette volna, hogy többre tart egy könnyed kalandnál. Másrészről viszont maga lett volna a tragédia, ha így van, mert mindig a nő választ, és amíg csak én akartam őt, addig volt rá esély, hogy – viszonylag – jó barátja tudok maradni Nyuszinak, de ha már Emily is akarni fog engem…

Egy kósza légyottot könnyedén el tudtam volna sumákolni Nyuszi elől, de egy románcot már bajosabb lett volna, egy annál komolyabb dolgot pedig egyenesen lehetetlen. Sajnos Emily nem adott egyértelmű jeleket, hogy pontosan mit akar tőlem, épp ezért én sem tudtam, hogy mit akarok, illetve akarhatok tőle. Így pedig eszméletlenül nehéz volt jól lavírozni közte és Nyuszi között.

– Ő nem a csajom, hanem a srác, akit képen vágtál – feleltem az igazat.

– Miért hívsz Nyuszinak egy fiút? – kérdezte olyan stílusban, mintha meg lett volna győződve róla, hogy hazudok neki Nyuszi kilétét illetően.

– Mert így hívja az anyja, és rajta maradt.

– Aha, értem.

Egy szavamat se hiszi el.

Frusztrált, hogy nem hisz nekem, és egy különös, megmagyarázhatatlan okból kifolyólag be akartam neki bizonyítani, hogy igazat mondok, ezért a szeme láttára kezdtem írni Nyuszinak. Ez egy nagyon veszélyes dolog volt és résen kellett lennem, mert nem akartam, hogy Emily azt lássa, hogy letagadom őt, vagy azt, hogy hol vagyunk és mit csinálunk, viszont azt sem akartam, hogy Nyuszi gyanút fogjon, aztán kombinálni kezdjen.

Saját: Félúton Emily-ék felé.

Senkinek nem lehetett egy rossz szava sem, mert igazat mondtam.

Nyuszi: Vele vagy?

Saját: Igen.

Nyuszi: És lenyugodott már?

– Lenyugodtál már? – pillantottam rá Emily-re mosolyogva.

Szinte ujjongtam magamban, mert két legyet ütöttem egy csapára. Emily láthatta, hogy valóban egy sráccal beszélek, és nem vertem át, Nyuszi pedig megnyugodhatott, hogy kommunikálok vele, ergo még csak véletlenül sem azzal vagyok elfoglalva, hogy pásztorórára csábítsam a nőt, akiért odáig van.

– Ne érdekelje őt az! – felelte Emily felettébb ridegen.

– Ezt azért mégsem írhatom neki – ingattam meg a fejemet.

– Miért nem? – kérdezte már-már számonkérően.

– Mert… milyen… bunkónak nézne mindkettőnket.

– Nézzen csak, engem nem érdekel – rántotta meg a vállát.

Hú… Na, most légy okos, Paddy koma…

Saját: Nem akar erről beszélni.

Ez tűnt az egyetlen olyan válasznak, amivel nem vívom ki egyik fél haragját sem.

Nyuszi: Akkor miről akar?

– Vele? – horkant fel Emily. – Semmiről. Ki a fészkes franc ez amúgy? – tette fel a kérdést szinte fintorogva.

– Ó, csak egy gyík. Szóra sem érdemes – legyintettem látványosan. – Gyorsan le is rázom, jó?

Saját: Vezetek, később beszélünk.

Gyorsan rányomtam a küldés gombra, aztán zsebre is vágtam a telefonomat, hogy ha Nyuszi esetlegesen válaszolna, Emily már ne lássa.

– Utálom az ilyen nyomulós csicskákat – dünnyögte oda.

– Nyuszi ilyen. Mindenkire nyomul, aki lányból van. Nem kell vele foglalkozni.

Kilencvenkilenc százalékig biztos voltam benne, hogy Emily-nek még egy laza numerára se kellene Nyuszi, de így, hogy egy nyomulós pöcsnek festettem le, aki még a guruló krumplira is ráhajtana, reméltem, hogy ez a szép szám felmászik száz százalékra, és sosem kell majd attól tartanom, hogy akárcsak megfogják egymás kezét.

– Nem ülünk be a kocsiba? Fázok – dörgölte meg a karjait.

– Keresek egy kukát – kezdtem összeszedegetni a szemetünket. – Ülj be addig.

Volt egy olyan sanda gyanúm, hogy Nyuszi tönkre vágta az estémet. Amíg nem írt rám és nem pottyantunk ki a kis buborékunkból, minden annyira idilli volt, olyan nagyon tökéletes… Aztán pukk, Nyuszi kiharapta a buborékunkat a hatalmas kapa fogaival, és csettintésre tűnt el a varázs. Ha pedig ez önmagában véve nem lett volna éppen eléggé kellemetlen, Emily-t hívta az apja és afelől érdeklődött, hogy induljon-e érte, mire ő közölte vele, hogy egy „haverja” hazaviszi és nemsokára otthon van. Zavaró volt, hogy haverként hivatkozott rám. Hívhatott volna legalább barátnak.

Clonakilty-be Nyusziék háza előtt vezet a legrövidebb út, habár nyilván nem emiatt mentem arra. Szerettem volna megmutatni Emily-nek, hogy hol nőttem fel, mert régen ugyanabban az utcában laktunk, mint Nyusziék. Le is lassítottam és már majdnem mondtam neki, hogy figyeljen, mert ott lesz a régi házunk, de amint a szám szólásra nyílt, megpillantottam Nyuszit, amint épp visszaült az anyja kocsijába, miután szélesre tárta a nagykaput. Sajnos ő is észrevett. Felvillantotta az elakadásjelzőt, amolyan köszönés gyanánt, én meg azzal a lendülettel bele is tapostam a gázba, mert a visszapillantóból látni véltem, hogy ahelyett, hogy beállt volna az udvarra, követni kezdett, ráadásul még a telefonom is rákezdett a rezgésre a zsebem mélyén. Tudtam, hogy ő keres. Más nem lehetett. Szerencsétlenségére viszont az én hátsóm alatt egy Mustang volt, míg ő egy Ford Ka-ban igyekezett utánam.

– Húzassuk meg a kocsit? – kérdeztem Emily-t, mert az engedélye nélkül nem állt szándékomban száguldozni, de persze azt sem köthettem az orrára, hogy épp a hódolója elől menekülök.

– Hát, ha nem sajnálod ezen a gané úton.

– Bírja – mondtam lazaságot mímelve.

Valójában vérzett a szívem, mert hogy a fenébe ne sajnáltam volna szegény kocsit. Ráadásul attól is féltem, hogy valami öngyilkosjelölt vad kiugrik elénk a bokrokból, aztán édes-hármasozhatunk egy kamikaze-őzikével. De jobb ötletem nem volt arra, hogy hogyan rázzam le Nyuszit, így kihasználva, hogy egy lélek sem volt az úton, beálltam középre, aztán, mintha csak a német autópályán lettem volna, végigtoltam az egyenest a Gaggan-kanyarig.

Repesztettem volna tovább is, ha hirtelen nem jut eszembe, hogy Nyuszi minimum egy sört biztosan megivott az est folyamán. Visszalassítottam, majd belepillantottam a tükörbe, hogy lássam, megvan-e még, de már csak az eltűnő reflektorfényt láttam. Visszafordult.

– Uh, de imádom ezt a kocsit, te jó ég! Annyira király! Egyszer majd ideadod egy körre, ugye? – lelkendezett Emily, amint visszább fogtam a lovakat.

Meglepett, mert azt hittem, összecsinálja magát, ha kétszáz felé moccan a mutató. Ha tudtam volna, hogy élvezi, felelőtlenebbül nyomtam volna a gázt, hogy lenyűgözhessem, de hála a Teremtőnek, ez túl későn derült ki ahhoz, hogy orbitális marhaságot csináljak, aztán frenkizésből felcsavarodjunk az első fára.

– Ja, jó kis gép, csak nem ezekre az utakra való.

– Akkor miért ilyet vettél?

– Én? – röhögtem fel. – Még a felnit se tudnám megvenni rá. Rochford nagyapáméktól kaptam érettségire.

– Szívás, hogy nekem nincsenek ilyen nagyszüleim. Meg… semmilyenek sem.

– Egy se él már?

– Ü-ü – rázta meg a fejét. – Mind meghalt.

– Uh, sajnálom. Nekem szerencsére még mindegyik él.

– Annyira nem hat meg a dolog, mert egyiket se ismertem. Amúgy a benzinkútnál majd menj le jobbra a Lakeside-ra.

– Milyen benzinkút? – Fogalmam sem volt. Nem járok én errefelé tankolni.

– Majd mondom.

– Hol laksz amúgy? Mármint, melyik részen?

– Itt, ahol majd bemegyünk. Balra, a Fernhill Woodson. Legalábbis egyelőre.

– Elköltöztök? – rökönyödtem meg.

Aj, ne már!

– Még csak így szóba-szóba kerül, hogy lassan kellene majd egy nagyobb ház, mert nő a család, és ez már kicsi lesz nekünk.

– Ja, de akkor, gondolom, itt maradtok a környéken.

– Persze, mert az fontos, hogy apának közel legyen a gazdaság.

Huh…

– Azt hittem már, elmentek valahova messzire.

– Rossz lenne, ha elmennék?

– Persze.

– Hiányoznék?

Hirtelen lefagytam, mert fogalmam sem volt, mit kellene válaszolnom erre a kérdésre. A „nem” nagyon bunkó és bántó válasz lett volna, és még csak nem is lett volna igaz. Az „igen” viszont magában hordta a „miért” lehetőségét, arra a kérdésre pedig nem akartam és nem is tudtam volna válaszolni.

– És én neked? – fordítottam meg a kérdést.

Az utat kellett volna néznem, de én őt figyeltem, ő pedig engem. Nem mondott semmit, csak nézett, mint ahogy én is csak bámultam rá, szótlanul.

– Itt… balra – törte meg végül a beállt csendet.

Bekanyarodtam az utcába, aztán megálltam a ház előtt, amit mutatott. Ő közben a cuccait szedegette, és a kocsi szinte még meg sem állt, amikor már nyitotta is az ajtót, lehetőséget sem hagyva rá nekem, hogy lovag legyek és én tegyem meg.

– Köszönök mindent! Vigyázz magadra! Jó éjt! Szia!

Úgy kipattant mellőlem, hogy még csak időm sem volt felfogni.

– Szia… – motyogtam magam elé.

Már majdnem beletörődtem, hogy egy világi csicska vagyok, akit egy kicsit kecsegtettek, aztán gyorsan félre is dobtak, miután kihasználták a kedvességét. De aztán eszembe jutott, hogy én egy Rochford vagyok, nem holmi balfék, akiből viccet lehet csinálni. Ahogy ez a gondolat berobbant az agyamba, ki is ugrottam a kocsiból. Emily épp akkor csukta be maga mögött az ajtót, amikor a talpam megérintette az aszfaltot, de égett bent a villany, így láttam, hogy még pakolászik. Megiramodtam, és mielőtt el tudta volna fordítani a kulcsot a zárban, megragadtam a kilincset, megtoltam az ajtót és engedélykérés nélkül átléptem a küszöböt, miközben ő megrökönyödve hátrébb lépett, hogy utat engedjen nekem.

– Hiányoznál, igen – mondtam neki olyan magabiztossággal, ahogy csak tellett tőlem, aztán fittyet hányva rá, hogy jól láthatóan még mindig a megrökönyödés állapotában volt, elkaptam az arcát, és már-már erőszakosan belenyelveltem a szájába. Fél pillanat volt az egész, mégis úgy éreztem, hogy nagyobbat ütött, mintha órákon át csókolgattam volna. – Jó éjszakát! – fordultam sarkon, aztán kisétáltam, mintha mi se történt volna.

Hazafelé végig csörgött a telefonom, ha pedig épp szünet állt be két hívás között, akkor üzenetek tömkelege érkezett. Alapjában véve békeszerető típus vagyok, és mások elmondása alapján nehéz kihozni a sodromból, kvázi birkatürelmem van. De ennek van egy nagy hátulütője: Amikor nagy ritkán robbanok, annak tényleg hangja van. Soha nem komfrontálódtam még baráttal, általában apám két lehetetlen nővére vagy Murphy nagyanyámék hoznak ki a sodromból annyira, hogy kirobbanjon belőlem a harag, de Nyuszi életében először közel járt ahhoz, hogy meginduljak felé és tényleg kirepítsem a világűrbe. Ennek pedig nem az volt az oka, hogy ugyanazt a nőt akartuk, hanem, hogy a sötét éjszakában autózva, a történteken gondolkodva egyre inkább úgy éreztem, hogy amit művel, az már kimeríti a zaklatás fogalmát, ha maga a tény, hogy semennyire sem tisztel, nem lett volna már épp elég ahhoz, hogy berágjak rá. Megírtam neki, hogy vezetek és később majd beszélünk, erre nekiáll hívogatni meg üzenetekkel bombázni, magasról téve rá, hogy a hülyesége miatt talán benézek egy kanyart és fejre állok. Nem mellékesen, minél inkább gyilkolt az ideg, annál jobban úgy éreztem, hogy a világ legnagyobb marhaságát csinálom, ha hagyom menni Emily-t, csak azért, mert a gyerekkori barátom érzéseket táplál iránta, amit percről percre egyre kevésbé tartottam szerelemnek. Ezen éjszakáig elhittem, hogy beleszeretett, de ez a hitem pillanatról pillanatra kezdett semmivé foszlani, és ahogy elkalandoztak fortyogó gondolataim, már azt sem tartottam kizártnak, hogy egy megszállott pszichopata, aki simán lepuffantaná Emily-t, hogy ha nem lehet az övé, másé se lehessen.

– Befejeznéd végre? – fogadtam a hívást, mert ebben a pillanatban kattant el annyira az agyam, hogy bele akarjak állni egy veszekedésbe.

– Hol vagy?

– Mi a fasz közöd van neked ahhoz, baszd meg? – dörrentem rá.

– … He?

– Elpofáztam, hogy vezetek, és majd beszélünk, erre megállás nélkül hívogatsz, meg írkálod a szarságjaidat, amiket nyilván nem olvasok el, mivel VEZETEK, hogy baszódjál meg! – üvöltöttem fel szinte hörögve. – Mégis mi a faszt gondoltál? Hogy megtömöm Emily-t a motorháztetőn?

– Állj már le! – mondta irritáló higgadtsággal.

– És amúgy is, mi van, ha ezt csinálnám? Mi közöd van neked ahhoz, hogy én mit csinálok? Hát ki vagy te, hogy…

– Most mi jött rád? – vágott a szavamba olyan stílusban, hogy tényleg erős késztetést éreztem rá, hogy meglátogassam és egy jobb horoggal műholddá bűvöljem. Még volt képe meglepődni a kifakadásomon.

– Szerinted mégis mi?

– Nem tudom, de én a helyedben beregisztrálnék egy dühkezelési tréningre.

– Én meg a te helyedben sürgősen felkeresnék egy pszichológust, mert negyven percen át hívni valakit, közben meg még üzenetekkel is bombázni, nem épp egészséges elméről árulkodik.

– Hogy lenne már egészséges az elmém, mikor bele vagyok buzulva egy picsába, aki rám se bagózik? Van fogalmad róla, milyen nyomorult érzés?

– Nincs, mert veled ellentétben én megkaphatnám, ha nem lennék tekintettel rád!

– Dehogy kaphatnád! – horkant fel lenézően. – Őt senki nem kaphatja meg, mert egy gőgös ribanc.

– Ribaaanc? Nem kaphatod meg, és ezért ő a ribanc?

– Mert szerinted nem? Hát olyan büszke, azt se tudja, hova tegye magát.

– Ettől még nem lesz valaki ribanc.

– Teszek rá, hogy mi! Odamegyek jó szándékkal segíteni, erre lepofoz?

– Elvileg szerelmes vagy ebbe a nőbe. Akkor te ezt is szereted.

– Azt azért nem gondoltam volna, hogy olyan képest ver, hogy azóta is köpöm a vért.

Felciccentettem.

– Azért ne túlozzunk!

– Kajak kicsattant a szám!

– Jó, akkor meg felejtsd el! Most már láthatod te is, hogy nem vagy belé szerelmes, mert nem lehet beleszeretni egy olyan valakibe, akit nem ismersz.

– Úgy tűnik, mégis.

– Nyuszi! Nem vagy szerelmes! Megszállottan rajongsz érte, mint mindenki más, és ezt az érzést összekevered a szerelemmel. – Nem tudhattam, hogy tényleg így van-e, de ezt akartam hinni, és még inkább, szerettem volna, ha Nyuszi ezt hiszi.

– És te is rajongsz érte?

Tudtam, hogy lefülelet, mint ahogy azzal is tisztában voltam, hogy felesleges lenne hazudnom, mert ha nem is tudja, érzi, hogy van valami köztem és Emily közt.

– Ez összetett – feleltem az igazat.

– Volt köztetek valami?

– Ez nézőpont kérdése.

– Megkúrtad, vagy nem? – förmedt rám.

– Ezt max akkor fogod megtudni, ha szül egy gyereket…

– Mi a fasz…?

– … aki olyannyira hasonlítani fog rám, hogy tagadhatatlan lesz a fizikai kontaktus ténye.

– És még nekem van baj az elmémmel… Szerinted te normális vagy?

– Remélem, nem, mert az az írói karrierem végét jelentené.

– Elengedhetnéd már ezt a hülyeséget. De komolyan. Úgyse leszel híres. Nincs új a nap alatt, már mindent megírtak. Te max már csak újra írhatod a sztorijaikat, vagy a Wattpadon szórakoztathatod soft pornóval a mamikákat, akiket nem kúr meg az uruk. Meg amúgy, mondta már valaki, hogy jól írsz? Apád például? Ő azért csak ért hozzá. De ha olyan jó lennél, akkor már összehozott volna valami kiadóval, nem? Biztos van egy csomó kapcsolata, és…

Kinyomtam.

Egy dolog van, ami csak az enyém. Ami a szabadságom forrása. Ami mindentől és mindenkitől független: A művészetem.

Ezt pedig senki nem veheti el tőlem. Senki!

Még akkor is forrt bennem az indulat, amikor kiléptem a zuhany alól, pedig a tusolás általában segíteni szokott, hogy elcsitítsam az elmémet. Most viszont úgy zakatolt az agyam, mint egy múltszázadbeli tehervonat. A düh helyét egyre inkább átvette a kétség és a bizonytalanság. Anélkül, hogy tudatában lettem volna, mit csinálok, elkeztem megkérdőjelezni a tehetségemet, és minél tovább morfondíroztam, annál jobban elárasztott az érzés, hogy Nyuszinak talán igaza van. Lehet, hogy tényleg tehetségtelen vagyok. Mint azok az énekesek, akik leégetik magukat az X-faktorban, mert meg vannak róla győződve, hogy tehetséges előadók, és képtelenek az önkritikára. Mi van akkor, ha én sem vagyok rá képes? Mi van, ha az, amit én jónak érzek, valójában egy nagy rakás lószar?

Kétségek között úszkáltam, majd egy ponton észrevétlenül alármerültem, hogy aztán felrántson a felszínre a telefonom pittyenő hangja. Levegőért kapkodva utána nyúltam a készüléknek. Ez amolyan reflexszerű cselekedet volt, nem tudatosan csináltam.

Millie: Te is hiányoznál nekem. Hazaértél, minden oké?

Na, ha valamire, hát erre az üzenetre nem számítottam.

Saját: Hogy-hogy fent vagy még?

Millie: Melankolikus hangulatom van, ezért beforgattam magam, hogy biztos lesz valami bajod, úgymond miattam, és már annyira túlpörgettem az agyamat, hogy mindenféle cikkeket vizualizáltam, amikben tragikus balesetben elhunytál, és már annyira ráforogtam, hogy sírtam, de nem mertelek felhívni, mert nem tudtam, mikor érsz haza, és nem akartam, hogy vezetés közben telefonálj, hogy aztán tényleg valami bajod legyen. Úgyhogy megnéztem a Google Mapsen, hogy mennyi idő, mire elérsz Kinsale-be, aztán rászámoltam még tizenöt percet, mert nem tudom, pontosan hol laksz. Otthon vagy már?

Jó egy percig csak ültem és bámultam a kijelzőt.

– Vajon ez most egy irányba állító pofon volt? – fordultam oda a mellettem lihegő Defekthez.

Már-már nonszensz volt, hogy Emily épp akkor sírja tele a párnáját az esetleges halálomtól tartva, amikor az elméletileg legjobb barátom pont magasról tesz rá, hogy mi történhet velem, ha negyven percen át megállás nélkül zaklat, miközben jól tudja, hogy a volánnál ülök.

– Az volt, kedves gazdám. Az Univerzum üzent neked. Hívd el találkára, és ha egy zacskó kutyakeksszel érkezik, menten kérd is meg a kezét – mondtam manóhangon, mert ilyennek képzeltem Defekt beszédhangját.

– Mindenképp – bólintottam neki, majd írni kezdtem.

Saját: Már az ágyban fekszem, és épp egy identitásbeli krízis kellős közepén vagyok.

Millie: Az mit takar nálad?

Saját: Beforogtam, hogy mi van, ha tehetségtelen író vagyok.

Millie: Biztos, hogy nem vagy az.

Saját: Azt nem tudhatod. Semmit se olvastál még tőlem.

Millie: Ha nem lenne hozzá tehetséged, nem ez lenne az életed értelme.

Saját: Egy csomó tehetségtelen írónak is ez.

Millie: Nem, nekik nem az életük értelme. Számukra csak egy szimpla hobbi, amit sajnos büntetlenül űzhetnek. De szerinted hányan lennének írók, ha nem létezne az internet, ahol szabadon posztolhatnak, meg a digitális forradalom hatására nem lenne rém egyszerű összerakni egy könyvet? Pötyögik a hülyeségeiket, amiket tök egyszerűen ki lehet adni ebookban, vagy kinyomtattatni bármelyik nyomdával, egy gusztustalan, pixeles, Pixabayes borítóba csomagolva, miközben még attól sem kell taraniuk, hogy kerékbe törik vagy lefejezik őket azért, amit írtak. De ha gyertyafénynél kellene kézzel írni a lúdtollal, a tinta pedig drágább lenne, mint a havi kenyéradag, és valóban jól és jót kellene írni, mert a mecénás a gagyiért nem fizet, akkor bizony ezek a hulladék emberek nem mocskolnák meg a művészetet. Ugyanez van nálunk is. Megjelentek a kamerás telók meg az Insta, és már mindenki fotóművésznek képzeli magát, aki ismer két filtert meg tud zoomolni. De ezeket csak akkor csinálják, ha éppen kedvük van, nem ez az életük értelme. Nem merülnek el benne, nem akarnak többek lenni, nem tanulnak, nem fejlesztik magukat. Kétszer-háromszor pofára esnek, és fel is adják, és ez az, ami megkülönbözteti a tehetséges embert a tehetségtelentől: A tehetséges nem adja fel, mert neki tényleg a művészete az élete értelme. Ez amúgy a filozófiám. Szerintem, ha valaki jó valamiben, legyen az művészet, szakma, bármi egyéb, akkor az az élete értelmévé válik, és ha az élete értelmévé válik, akkor abban tényleg jó. Máskülönben már rég feladta volna.

– Defekt! – fordultam oda hozzá, amint másodjára is végigolvastam Emily sorait. – Ráleltem az anyádra!

– Óóó, hát, ha tud csinálni nekem csirkemáj pástétomot, szigorúan hagyma nélkül, akkor tőlem aztán meg is hághatod, kedves gazdám. Csöndesen elvonulok a sarokba, és kutyabecsület szavamra, felétek sem fogok sandítani, vó – beszéltem helyette a megszokott manóhangon.

– Pacsit rá! – tarottam oda neki a tenyeremet, amibe lelkesen bele is rakta a mancsát.

Én kezet ráztam, ő mancsot, ezzel pedig az alku meg is köttetett.

Épp válaszolni készültem, amikor érkezett egy újabb üzenet. Eléggé bőbeszédű leányzó.

Millie: De, hogy ne csak a levegőbe beszéljek, ha gondolod, küldd el valamelyik kéziratodat, szívesen elolvasom, aztán írok neked véleményt. Legalább végre olvasnék tőled. Nem vagyok szakember, úgyhogy csak szimpla olvasói szemmel tudnék róla nyilatkozni, de szerintem vagyok annyira olvasott, hogy feltűnjön, ha nagyon szar. 😁

Felnevettem.

Emily egy angyal. A szó keresztény-kultúrkörhöz tartozó értelmében. A valódiakat inkább hagyjuk…

Jólesett ez a nem várt felajánlás, ugyanakkor meg is riasztott, mert soha senkinek nem mutattam még meg egyik kéziratomat sem. Nem mintha tobzódtak volna az érdeklődők, de ha lett volna bárki is, akit érdekel, szerintem akkor sem ragadtam volna meg az alkalmat, attól tartva, hogy majd tehetségtelennek bélyegződöm, ezáltal az egész identitásom megsemmisül.

Akkor pedig mi leszek? Patrick, a… A mi? A zsoké fia? A drámaíró-rendező fia? A díjlovas öccse? A színésznő öccse? Az én családomban mindenki valaki. Elismert sportemberek vagy művészek. Vajon mennyi esély van rá, hogy én vagyok a család selejtje, akinek semmiféle tehetség nem jutott?

– Szerinted az számíthat, hogy egy csepp mosogatószerrel simán elmosok harminc tányért? – kérdeztem Defektet, de olyan lesajnáló módon pillantott rám, hogy még a szégyen elővett. – Igen, sejtettem… – sóhajtottam fel.

Saját: Nem tudom, hogy el merjem-e küldeni.

Millie: Nyugodt lehetsz, nem fogom ellopni. Ismeretlen vagy, úgyhogy tök nehéz lenne befuttatni. Dolgozz meg érte te! 😁

Tudtam, hogy tudja, mire értettem, úgyhogy mosolyogva megcsóváltam a fejemet, miközben ő ismét írt.

Millie: Nem foglak megalázni, Paddy. 😊

Felsóhajtottam.

Saját: Küldd el az email címed! Aztán, ha jövőhét szombatra elolvasod, elmondhatod személyesen, hogy mit gondolsz. Ha meg nem végzel addigra, akkor csak simán randizunk. 😜 Hm?

Catherine

Anyu idegösszeomlást kapott. Nem sírt, hanem üvöltött, vergődött vagy épp könyörgött Lindának, hogy az gondolja meg magát, és keressenek valami kiskaput, vagy csak meneküljön el jó messzire, és élje tovább az életét, akár álnév alatt. Linda viszont hajthatatlan volt, és egy kicsit meg is tudtam érteni. Sosem lett volna nyugodt élete, ha megfutamodik, és az erőmet rá, hogy az is bejátszott a döntésében, hogy ismét csak dacolt a Smith családdal, és még csak véletlenül sem kívánt úgy cselekedni, ahogy azt valószínűleg várták volna tőle.

A másik oldalon ott volt Daniel öccse. Nem tudom, Ludovicáék hogyan élték meg az egészet, mert én el voltam foglalva Lindával, de Daniel minden egyes nap elment a szüleihez, és sosem tért vissza jókedvűen, amiből arra következtettem, hogy a kezdeti sokk után sikeresen felfogták, hogy mi is történik éppen az életükben, és tuti biztos, hogy baromira ki voltak bukva. Nem is szomorúságukban, sokkal inkább reménységükben, meg hát… úgy alapból. Hosszú éveken át gyászolni egy gyermeket, akiről aztán kiderül, hogy talán mindvégig életben volt, hatalmas érzelmi fröccs lehet. Még akkor is, ha ez egy iszonyatosan boldog dolog. Ráadásul biztosra vettem, hogy nem mernek örülni a hírnek, amíg nem lehetnek benne száz százalékosan biztosak, hogy igaz, így Joseph Smith egyelőre csak annyit ért el a szavaival, hogy felpiszkálta Ludovica és George legfájdalmasabb életeseményét.

– Hogy nézel ki? – mértem végig a bejárati ajtón belépő, fejtetőig sáros Danielt. Már reggelt elment, mert az apukájának szüksége volt rá valami miatt, és csak este ért haza.

– Apával és Matt-tel felástuk az egész tisztást – felelte, miközben megszabadult a sáros gumicsizmájától.

– Milyen tisztást?

– Ahol elvileg az öcsémnek kellene lennie – magyarázta, mialatt éppen kibújt a nadrágjából.

– Gyanítom, nem volt ott – léptem oda mellé, hogy kivegyem a kezéből a sáros ruhadarabot.

– Azt jól gyanítod – mondta, majd egy gyors csókkal pótolta az elmaradt üdvözlést.

– Koporsót sem találtatok?

– Nem hiszem, hogy abba tették. Honnan szedtek volna egyet?

– Jó, akkor… valami… dobozt?

– Semmit – rázta meg a fejét.

– Talán nem jó helyen ástatok.

– De, mert Lucia nagyi azt mondta apának, hogy oda tette.

– És el lehet hinni nagyanyádról, hogy igazat mondott?

– Nem, mivel nem volt ott semmi.

– Csecsemő volt. Talán szétporladt már – haraptam be a számat, mert minél többet aludtam a dologra, annál több kétely támadt bennem.

– Kétlem.

– Baby, ez… Ez már több mint húsz éve volt. Ennyi idő alatt…

– Él! – vágott a szavamba. – Anya blúzába volt bugyolálva, de az a blúz nincs sehol. A tisztáson legalábbis nincs. Úgy dolgoztunk, mint a régészek. Parcelláztunk madzaggal és méterről méterrel haladtunk, de nincs ott semmi, ami arra utalna, hogy bármikor is ott lett volna az öcsém.

– Akkor… nem is tudom – dörgöltem meg az arcomat. – Mit érez anyukád? Nincs… nincs ilyen… tudod. Ilyen anyai ösztön izéje, ami megsúgná, hogy életben van-e a gyereke, vagy sem?

– A tiednek volt?

– Nem tudom. Nem merem ilyenekről kérdezni. Most meg főleg nem.

– Na, hát valahogy én is így vagyok vele.

– Jó, csak… ha ez valami aljas szemétség a Smith-ektől… Aj, hát nem is tudom…

– Kurvára ajánlom nekik, hogy ne kamuzzanak, mert a saját kezemmel fojtom meg őket, ha padlóra küldik anyát. Ő már nem reménykedik, Cica, hanem hisz.

– Elhiszi?

– El – bólintott.

– És te?

– Én… én el akarom hinni.

– Egy gyerek nem tűnhet el csak úgy – túrtam bele a hajamba. – Hova lett? Ki vitte el?

– Lucia nagyi. Ki más? – horkant egyet.

– Jó, de hova? Meg minek?

– Akárhova.

– De miért?

– Mert egy genyó volt. Mit tudom én. Engem miért vett el anyáéktól?

– Mert úgy gondolta, hogy anyukád gyenge a gyász miatt és…

– A gyász miatt! – emelte meg az ujját. – De ha az öcsém él, akkor anyának nem lett volna oka gyászolni.

– Biztos apukád hiánya is megviselte – ötleteltem.

– Biztos – helyeselt. – De szépen, észrevétlenül, egy-két éven belül el tudott volna szökni hozzá, és a világ nagy, Cica. Élhettünk volna akárhol, és azt nekem senki ne mondja, hogy ránk akadtak volna, mert anyáék végig itt tanyáztak Írországban, és a kutyának nem tűntek fel, pedig apa még birodalmat is épített.

– De akkor nem lehettél volna családfő.

– Ó, hagyjuk már ezt! – húzta el a száját.

– Nagyanyádnak ez fontos volt.

– Ja – horkant fel. – Fontosabb, mint a saját fia boldogsága. Kár, hogy meghalt.

– Ezt Linda előtt ne nagyon hangoztasd!

– Pedig kár, mert, ha élne, bele kellene néznie apa szemébe, és meg kellene neki magyaráznia mindent. Életem legcsodálatosabb napja lenne, ha láthatnám, ahogy belefullad a saját mocskos hazugságaiba és ármánykodásaiba.

– Ha nagyanyád a tettes, Baby, amit egyelőre nem vehetünk készpénznek, akkor azt biztosra veheted, hogy nem egyedül dolgozott.

– Persze, hogy nem. Nagyanyád is nyakig benne volt. Az az aljas dög! Én meg még ott zabáltam az asztalánál, hogy folyt volna ki a bele!

– Kifolyt – borzongtam bele az emlékbe. – Na, mindegy! – ráztam meg gyorsan a fejemet. – Én arra gondoltam, hogy valami külsősnek benne kellett még lennie. Nagyanyám nem hagyta egyedül anyámat, így pedig nem lett volna ideje elrejteni valahol egy babát. Ezt valaki más tette meg. Valaki, aki ott volt aznap, csak mélyen hallgat róla és hazudik a szemünkbe évek óta.

– Úgy érted, Andrei? – vonta fel a szemöldökét.

– Pontosan úgy – bólintottam.

– Ő értem küzdött.

– De egyszer csak abbahagyta – hajítottam szét a kezemet.

– Akkor meg anyáddal volt elfoglalva. Biztos nem két perc alatt szülte meg Lindát.

– Nyilván nem, de miután Linda kibújt, simán elvihette az öcsédet.

– És mégis hova? Meg mi a fasznak kellett volna neki az én testvérem, mikor van egy rakatnyi saját kölyke?

– Nem tudom, Baby. Talán mondjuk, nem ártana tőle megkérdezni?

– Apa már hívta.

– És?

– Műtött.

– Jó. És?

– Hát nyilván nem fog kijönni a műtőből, hogy apával cseverésszen.

– De csak nem műt nonstop, basszus! – csaptam rá a combjaimra.

– Azt mondta az asszisztens csaj vagy ki a halál, hogy átadja neki, hogy kereste, és majd, ha ráér, visszahívja. Ez volt ma délután. De még nem hívta. Viszont most beszéltek Matt anyukájával…

– Minek? – vágtam a szavába.

– Mert Lucia nagyi bizalmasa volt.

– És tudott valamit?

– Nem.

– És vajon ezt el is hihetjük?

– Igen, mert megkértem Mattet, hogy beszéljen az anyjával, ő meg ráparancsolt, hogy ne hazudjon, mert ez kurvára nem játék. De az anyja azt mondja, hogy ő nem tud semmit. Mikor ez megtörtént, még nem dolgozott nekünk. Annyit tudott elmondani, hogy volt egy kislány, ő volt Linda, aki hét hétig bent volt a Klinikán…

– Hét hétig? – tátottam el a számat.

– Igen, mert nem úgy tudott lélegezni, meg tudom is én, és inkubátorban volt, meg figyelgették ott, meg ilyesmi. Miss Cavanaugh meg ott volt ilyen anyaszállón, mert hogy Andrei-nak az is van. Korábban szobalány volt valami lordnál, de aztán egy másik lord felcsinálta…

– Eh…

– …meg bla-bla-bla – hadonászott a kezével –, és amikor terhes lett, kivágták a házból, az meg nem tudott hova menni, mert az apja nem engedte haza, és ott lakott a pici Matt-tel ezen a szállón, amit Andrei üzemeltetett. Lindának kellett egy szoptatós dajka, Matt anyjának pedig fedél meg munka, így Andrei összehozta őket. De eddigre Linda már majdnem kéthónapos volt, így pedig nyilván az öcsém is.

– Hm… – tűnődtem el egy pillanatra. – Akkor Miss Cavanaugh vakvágány.

– Annyi tanáccsal tudott szolgálni, hogy kérdezzük meg Mrs. Cassidy-t, hátha látott vagy hallott valamit az évek folyamán, mert ő sajnos semmit.

– És megkérdeztétek?

– Igen, apa felhívta – felelte, miközben előhúzta a pulcsija zsebéből a rezgő telefonját. – Ez… Mrs. Cassidy – lepődött meg Daniel. – Halló? – vette fel sebesen.

– Hangosítsd ki! – csimpaszkodtam a karjába.

– Mrs. Cassidy? Eszébe jutott valami?

– Sajnos nem, Lord Daniel, de…

– Aj, ne hívjon már így, már annyit elmondtam!

– Mr. Butler azt mondja, lehet, tud valamit.

– Ott van? Tudok vele beszélni?

– Igen-igen, adom már – mondta sebesen Mrs. Cassidy.

– Halló? – szólt bele Mr. Butler.

– Mr. Butler!

– Jó estét, fiatalúr! – köszöntötte a férfi. – A lord ott van?

– Ki?

– Apád – súgtam oda neki.

– Ja? Apa? Nem, nincs. Miért?

– A lady?

– Nem, ő sincs. Már eljöttem. Mi történet, Mr. Butler? Mit tud?

– Nos, nem akarok én itt zagyvaságokat beszélni, fiatalúr, de az őszön, nem sokkal az előtt, hogy megesküdtek Lady Catherine-nel, itt csámborgott egy jókiállású fiatalember.

– Hol?

– Itt a birtokon. Pont az avart gereblyéztem, mert már olyan csúnya volt, meg alig lehetett benne járni, mondom, megcsinálom már, fel ne bukjanak benne ezek, amikor feltűnt ez az ismeretlen fiatalember. Úgy sétált végig a murván, mintha haza jött volna. Gondoltam is magamban, hogy micsoda pofátlan ficsúr, még úgy pöffeszkedik itt, mintha haza jönne.

– Rendesen besétált a birtokra?

– Igen.

– És? Mondott valamit?

– Hogy valami nem tudom, milyen építész vagy mi, és szeretné megnézni a házat, mert ilyen jó állapotban lévő tizenhetedik századi kúriát nem látott még soha, és szétnézhetne-e. Én meg, fiatalúr, ne haragudjon meg érte, de megengedtem neki. De azért be nem engedtem, csak úgy kívülről.

– És bemutatkozott? – kérdezte Daniel sürgetően.

– Nem.

– Nem kérdezte meg, hogy mi a neve?

– Aj, hát nem, fiatalúr, mert megmondom őszintén, úgy megzavarodtam, ahogy úgy hirtelen ránéztem, még majdnem eldobtam kezem-lábam, mert… ahogy rápillantottam, mintha az édesapját láttam volna. Még a mozgása is olyan volt.

– Beszarás! – tátotta el a száját Daniel. – És tud róla személyleírást adni?

– Úgy-ahogy, fiatalúr. Kicsit kába voltam, annyira sokkolt hirtelen. De arra emlékszem, hogy kontya volt.

– Kontya?

– Igen. Hanyagul össze volt csavarva a tarkóján. Megjegyeztem, mert ritkán látok én férfit ilyen frizurával. Szerintem olyan vállig érhetett a haja, ha ki volt neki engedve, és lehet, hogy ezt már csak belemagyarázom, fiatalúr, de így, hogy már tudom, hogy lehetséges… – némult el egy pillanatra. – Én azt mondom, fiatalúr, hogy az a sűrű, göndörödő haja… hm… – tűnődött el.

– Olyan volt, mint anyáé?

– Olyan. Pont olyan, mint a szépséges ladyé, csak barna. De a szeme, az… az, mintha Lady Ludovica nézett volna rám. Vagy… vagy maga. Én, fiatalúr… én biztos vagyok benne, hogy az ifjabbik lorddal találkoztam.

– Ó, hogy verjem bele abba a köcsögbe! – sóhajtott fel Daniel fáradtan. – És mit csinált? Megnézte a házat és elment?

– Igen. Úgy tíz-tizenöt percet volt itt. Talán húszat. Csak megkerülte, megnézte magának, hümmögött egyet-kettőt, beszéltünk pár szót, aztán ment is.

– Miről beszéltek? Mr. Butler, próbáljon emlékezni! Ez fontos!

– Semmi különösről. Csak megkérdezte, hogy egyedül lakom-e itt, én pedig mondtam neki, hogy nem, aztán szó szót követett, kérdezett pár dolgot a kisasszonyról, és ment is.

– Milyen kisasszonyról?

– Lady Melindáról.

– Mi a lótúrót tudott kérdezni Lindáról?

– Semmi érdemlegeset. Csak mondtam neki, hogy én csak egy alkalmazott vagyok, és egy fiatal kisasszony örökölte meg a házat a nagyszülei után. Aztán kérdezte, hogy milyen a kisasszony, jó munkaadó-e, nem fog-e haragudni, amiért beengedtem, meg ilyen általános kis semmiségeket, én meg mondtam neki, hogy én rosszat mondani nem tudok rá, ismerem, mióta a világon van, és ne aggódjon, nem kevert bajba, aztán megköszönte a segítségemet, jó munkát kívánt, és elment.

– És egyedül volt?

– Nem. Egy szőke hölggyel, de az nem jött be. Csak akkor láttam, mikor kikísértem a fiatalurat a kapun. Ott várta a kisasszony egy taxiban. Aztán beült mellé, és elmentek.

– Egyáltalán semmit nem mondott?

– Nem.

– Egészséges? Mindene megvan?

– Igen, fiatalúr. Teljesen normális.

– Jó, csak azért kérdezem, mert hát… elvileg meghalt.

– Én nem tudom, mi történt ott, de ez a fiatalember nagyon is élő volt, és agyilag is meg testileg is normálisnak tűnt. Kiköpött édesapja volt, Daniel úrfi, de a szépséges édesanyját sem tagadhatta volna le. Ha ez a fiatalember nem az eltűnt lordocska volt, menten változzak egy kupac lócitrommá!

– Na? – szólalt meg Daniel egy hosszabb pillanatnyi szünet után.

– Mi na, fiatalúr? – kérdezte Mr. Butler értetlenül.

– Átvoltozott?

– Nem.

– Akkor csak ő lehetett.

– Igen, minden bizonnyal.

– Nos, köszönöm, Mr. Butler! Nem tudom, mit kezdjek az információval, de köszönöm.

– Mondja el az uraságnak!

– Mindenképp.

– Add ide! – hallottam Mrs. Cassidy hangját. – Akkor biztos, hogy ne menjünk segíteni keresni? – szólt bele a telefonba.

– Nem tudom, Mrs. Cassidy. Beszéljék meg apával.

– De hát nem tudom a telefonszámát.

– Majd mindjárt elküldöm SMS-ben. Meg tudja nyitni?

– Ne sértegessen, fiatalúr! – dünnyögte Mrs. Cassidy.

– Jól van már, na – nevetett egyet Daniel. – De most, ha nem haragszik meg érte, leteszem, mert még most estem haza.

– Jól van a kis lady és Lady Catherine?

– Jól-jól.

– Csókoltatom őket.

– Átadom.

– És a drága kicsi Lady Melinda hogy van?

– Nem tudom – sóhajtott fel Daniel kimerülten. – De most leteszem.

– Jó éjszakát, fiatalúr! Vigyázzanak magukra! – köszönt el Mrs. Cassidy, majd bontotta a vonalat.

– Ez érdekes – húztam el az orromat eltűnődve.

– Az öcsém egy faszfej – vágta bele a pulóvere zsebébe a telefonját. – A kesst azt begyűjtené, de arra már szarik, hogy megszabadítsa anyáékat a szenvedéstől.

– Ne ítéld el előre! – mondtam, miközben betuszkoltam a nadrágját a mosógépbe, ami már így is színültig volt ruhákkal, de anyu szerintem elfelejtette elindítani, így levettem a válláról a munka terhét, és megcsináltam helyette.

– Ne ítéljem el? Te nem látod, milyen alattomos?

– Nem tudhatod, kik nevelték, hogy nevelték és hol nevelték! Nem tudhatod, mit mondtak neki, és abból mennyi volt igaz és mennyi volt hazugság. Ha nagyanyád keze benne van a dologban, akkor nagy valószínűséggel jóval több a hazugság, mint az igazság rész, ráadásul ő gyűlölte anyukádat, így pedig nagy rá az esély, hogy befeketítette az öcséd előtt, mint ahogy egyébként előtted is próbálta.

– Próbálta, de én nem voltam rá vevő.

– Kanál nélkül benyelted, hogy öngyilkos lett.

– Mert honnan tudhattam volna, hogy nem?

– Az öcséd honnan tudhatná, hogy igaz vagy sem, amit róluk tud?

– Talán mondjuk, kérdezze meg? – tárta szét a kezét.

– Jaaaj, pont te ne gyere ezzel! – emeltem meg a kezemet. – Ha én nem erőltetem, sosem beszélted volna meg a dolgokat velük, úgyhogy egy szavad sem lehet!

– Igaz – sóhajtott fel. – Gané dolog előre ítélkezni, ha nem is tudok semmit. Csak… úgy felbasz – marta végig az arcát. – Anya nagyon durván kivan. Sose láttam még így.

– Félsz, hogy… – haraptam be a számat.

– Nem lesz szuicid. Most, hogy szinte karnyújtásnyira van az öcsémtől, nem. Csak féltjük, na. Éveken át volt mélydepresszióban, és…

– Tizenhét éves volt, mikor tragédiák sorozata érte – vágtam a szavába –, és abban a korban még egy átlagos tinédzser is labilis, nemhogy egy olyan fiatal lány, aki megjárta a poklok poklát. De azóta már sok év telt el, és az a kislány, aki akkor volt, felnőtt nővé érett. Megerősödött és fejlődött. Biztos vagyok benne, hogy már nem olyan könnyű ledönteni a lábáról, mint anno. Nem lesz semmi baja – szorítottam meg a kezét támogatóan.

– Nem, szerintem sem, csak apa túlfélti és akaratlanul húz magával engem is.

– Apukád hajlamos túlkapni a dolgokat, ha anyukádról van szó – jegyeztem meg óvatosan.

– Anya a mindene.

– Jó, persze, én ezt értem. De nem szabad ennyire túltolni ezt a dolgot. Totál beleszugerálja szegénybe, hogy ő gyenge, és pátyolgatni kell, pedig ez nincs így – ráztam meg a fejemet. – Egyszerűen csak nagyon rossz dolgok történtek vele, és még túl fiatal volt hozzá, hogy megküzdjön ezekkel a borzalmas démonokkal. De most nem lesz semmi baja – engedtem el felé egy nyugtató mosolyt. – Most már nagylány.

– Mint ahogy te is – csipkedte meg az arcomat.

– Én? – nevettem egyet.

– Olyan más vagy.

– Ja, hát ezt teszi pár plusz kiló – paskoltam meg mindkét kezemmel a csípőmet.

– Nem, most komolyan. Megnőttél. Mármint itt – kopogtatta meg a fejemet. – Be kell érjelek.

– Azt mondod? – vontam fel a szemöldököm.

– Gyorsabban haladsz, mint én.

– De fiatalabb vagyok.

– Az mindegy, mert már beelőztél.

– Akkor fuss gyorsabban! – csókoltam szájon. – Vagy szülj egy gyereket. Meglásd, hipp-hopp átkattannak odabent a dolgok.

– Inkább maradnék a futásnál – nevetett egyet.

– Igen, valahogy sejtettem…

– Sophie? – cirógatta meg az arcomat.

– Evett, aludt, pisilt és kakilt. Semmi mást nem csinált egész nap – mosolyodtam el. – Aztán anyu ellopta egy kicsit vigasztalódni.

– És Linda?

– Reggel elment, azóta nem láttam.

– Remélem, elszökött.

– Kétlem.

– Pedig jobban tenné.

– Ő sem gyerek már, és a felnőttek nem menekülnek el a problémák elől.

– De ez akkor is… – temette az arcát a tenyerébe. – Irtó gusztustalan és gyomorforgatóan undorító – nézett rám elgyötört szemekkel.

– Az – értettem egyet.

– Ha belegondolok, hogy egy aljas, mocskos féreg csak rá meri tenni a kezét arra a kicsi lányra, aki ott kuncogott mellettem esténként az ágyban, akivel fogócskáztam és bújócskáztam és verekedtem és mit tudom én, egyszerre tudnék felrobbanni és bőgni a tehetetlenség szülte dühtől. Már gyerekkoromban megfogadtam magamnak, hogy történjen bármi, megvédem Lindát. Ha kell, beledöglök, de akkor is megvédem, és mégis elbuktam, Cica.

– Aj, Baby, de nem jöttél még rá, hogy Lindát nem lehet megvédeni? Ő Linda. Túl büszke ahhoz, hogy segítséget fogadjon el bárkitől is. Nem mintha tobzódnának az ötletek a batyunkban – húztam félre az orromat –, de ha milliónyi megoldási lehetőséget kínálnánk, neki akkor sem tetszene egyik se, mert ő Linda, és neki senki ne mondja meg, hogy mit csináljon. Pedig anyuval még Logant is hívtuk.

– És?

– Semmi. Nem elérhető. Az a csávó totál megszűnt létezni.

– Lehet, hogy öngyilkos lett.

– Ó, Baby…

– Most komolyan! Te mikor láttad utoljára?

– Talán karácsony környékén? – tippeltem. – Nem tudom.

– Te! – tűnődött el. – Szerintem ezek megint szakítottak.

– Gondolod?

– Hát hallod, én nem tudom. De furcsa, hogy hónapok óta semmi hír a srácról.

– Saccra Linda dobta Kuglóf miatt.

– Kuglóf, basszus! – kapott a fejéhez Daniel. – Nem most lenne esedékes a randi?

– Nem tök mindegy? Linda hajthatatlan. Kuglóf miatt sem hátrálna meg.

– Az nem olyan biztos. Láttuk, hogy lesz egy kislányuk.

– Ha egyáltalán Kuglófé. Lehet, hogy a vén szaré. Fúj! – borzongtam meg.

– Kuglófé.

– Ezt nem tudhatod. Láttunk egy kisbabát, de nem végeztünk rajta DNS tesztet, úgyhogy bárkitől lehet. Még a vén szartól is.

– Linda sosem szülne gyereket annak a féregnek.

– Már, ha megengedheti magának a fogamzásgátlás luxusát – jegyeztem meg.

– Ha kell, a saját körmeivel kaparná ki a méhét, de akkor sem tenné meg. Sőt! Alá sem feküdne, ebben biztos vagyok.

– Nem olyan nehéz egy nőt szexre kényszeríteni, én már csak tudom.

– Hagyjuk ezt! – emelte meg a kezét. – Te fegyvertelen voltál, Linda meg nem az.

– Túl sokat nézel ki belőle – sóhajtottam egyet. – Nem olyan kemény ő, mint amilyennek hiszitek.

– Aki kibírta Lucia nagyanyámat, az bármit kibír.

– Te is kibírtad.

– És én is keményebb vagyok, mint hinnéd – cuppantott az ajkamra egy puszit.

– Hm, nem – dugtam be az ujjamat az alsónadrágja korca és a hasa közé, hogy megkukkantsam magamnak a szunyókáló Ezredest. – Pont ilyennek hittelek.

– Jelenleg még szűz istennőként nézek rád, és hódolok a tökéletességed előtt.

– Olyan hülye vagy – röhögtem el magamat, Daniellel egyetemben.

– De amúgy tényleg hódolok – szorított magához, aztán a csókjai is megérkeztek.

– Pedig nem is tudtam neked egy jól megtermett négy kilósat produkálni.

– Még egy három kilósat se, te kis nyomi.

– De legalább szép – mosolyodtam el.

– És egészséges.

– És most már majdnem három és fél kiló.

– Majdnem annyi? – lepődött meg.

– 3400 gramm – bólogattam büszkén. – Ma mértük anyuval.

– Menj már!

– Jól tartom.

– Te jó ég! Ha egy hónap alatt ennyit hízott, mennyi lesz egyévesen, ha még enni is fog? Húsz kiló?

– Most is eszik.

– Hát jó, de normális kaját. Atyavilág! Az egy kisiskolás gyerek súlya.

– Olyan dili vagy! – nevettem fel. – Kilenc-tíz kiló körül lesz. Mire eléri a húszat, már Emma is szaladni fog.

– Milyen Emma? – sikkantott fel a konyhába belépő anyu. – Éhes – nyomta a kezembe Sophie-t.

– Dehogy éhes! – marta el tőlem Daniel azon minutumban. – Önmérséklet, Sophia Smith! Önmérséklet! – dorgálta meg Sophie-t. – Ha ilyen ütemben haladsz, édes lányom, félévesen leszakad alattad a babahinta.

– Nem baj, kicsim, veszünk másikat – csipkedtem meg az arcát.

– Milyen Emmaaa? – mart bele a hajába anyu. – Ne zavaríts már meg még te is! Teremtőm! Még most szültél! Tudod, kik csinálják ezt, lányom, tudod? – csapkodott előttem a kezével. – Az ázsiaiak! Teleszülik a világot, aztán meg sírnak, hogy nincs rizs! Persze, hogy nincs! Hát nincs annyi rizsföld, amennyi azt a rengeteg kölyköt eltartaná.

– Nem vagyok terhes – húztam el az orromat. – Linda Emmájáról értekezünk.

– Ááá! – kapta a szája elé a kezeit. – A nővéred terhes?

– Mégis kitől lenne?

– Mit tudom én! Hagyjál már! Ajjj! – mart bele a levegőbe. – Mindjárt szétrobbanok a feszültségtől.

– Maszturbálj – vihogta Daniel, mire belőlem is azon nyomban kitört a nevetés, így egyszerre lettünk gazdagabbak egy-egy olyan csattanós sallerrel, amit szerintem még Sophie is megérzett.

– Örülök, hogy van lelkierőtök vigyorogni, mikor Lynny élete összeomlott.

– Mert attól jobb lesz, ha egész nap bőgünk? – kérdeztem.

– Azért egy kis empátiát vártam volna tőletek.

– Nincs se éjjelünk, se nappalunk – szólalt meg Daniel –, és még csak nem is Sophie miatt. Minden szaros nap, reggeltől estig Lindán törjük a fejünket.

– Lindán is – javítottam ki.

– Igen – bólintott Daniel. – Meg az öcsémen. Napi tíz perc boldogság szerintem nekünk is kijár.

Épphogy kimondta a mondatot, egy akkora csattanás rázta meg a konyhát, hogy majdnem felugrottam anyu nyakába, Daniel pedig szerintem már a nappali közepén járt Sophie-val, egyetlen ezredmásodperc leforgása alatt.

– Mi a jó büdös…? – tátotta el a száját anyu, a konyhaablakon bevilágító fényt bámulva.

– Úristen! – rontottam ki az ajtón, és oda is rohantam a fallal összecsókolózott Fordhoz.

– A kocsim! – visított fel anyu. – Mi… mi… – váltott át az arca hófehérbe. – Teremtőm! – világosodott meg egyetlen pillanat alatt. – Melindaaa!

– Jaj, banyek… – borult ki Linda az autóból, az anyósülésen át. – Lehet, hogy anyu egy picit pipa lesz…

– Anyu! – tátottam el a számat. – Ne aggódj, itt nem lesz esküvő – tettem a vállára a kezemet. – Itt… itt börtön lesz. Kivégzés… máglyán égetés… hóhér… halál és ravatal – mondtam sokkosan, mert esélytelennek láttam, hogy Linda képes volt ebben az állapotban úgy hazajönni, akárhol is volt, hogy ne végezte volna ki a fél megyét.

– Mit csináltááál? – ragadta meg Lindát anyu, figyelembe sem véve engem. – Édes Teremtőm! Megütötted magad? Fáj valahol? – tapogatta Lindát kétségbeesetten.

– Megöltél valakit? – tettem fel a legfontosabb kérdést, ami felett anyu elsiklott.

– Mmm! – dünnyögött Linda, miközben bugyistól letolta a nadrágját.

– Mégis mit csinálsz? – csattant rá anyu.

– Pisileeek! – viháncolt Linda. A hátán feküdt, és mintha csak úgy lett volna a legtermészetesebb, megemelte a lábait és sugárban elkezdett pisilni.

– Jézusom… – tátottam el a számat.

– A középső szekrényem felső polcán, a ruhák alatt vannak a fontos papírok. Az összes – kezdte anyu, miközben felemelkedett Linda mellől. – A ház még a te neveden van, úgyhogy tessék igazságosan osztozkodni! – emelte meg a mutatóujját, majd megindult befelé.

– Mi van? – mértem végig értetlenül. – Hova mész? – szóltam utána. – Meg… miért van az én nevemen amúgy?

– Öngyilkos leszek – felelte könnyedén.

– Állj már fel, te nyomorult! – rángattam Lindát. – Úristen, ha látnád magad, hogy nézel ki…

– Majd, ha neked is öreg faszt kell szopnod, te is így fogsz – mormogta.

– Ha öreg faszt kell majd szopnom, én is öreg leszek, úgyhogy kétlem.

– Neked bejött, Cathy – csuklott egyet.

– Meghúzta a Muranot? – cincogott ki Daniel az ajtóból, épp csak kidugva a fejét az ajtófélfa mellett.

– Nem – forgattam a szememet. – Állj fel! – próbáltam felhúzni Lindát a földről. – Egyelőre nincs öreg fasz a szádban, úgyhogy szedd össze magad!

– Fúj! Egy öreg… löttyedt… ősz szőrös fasz, csüngő, ráncos golyókkal… Milyen állott geci szagú lehet, baszd meg… – motyogta maga elé, majd azzal a lendülettel szájba hányta magát.

– Daniel! – bődültem fel. – Segítenél? – rángattam vissza Lindára a bugyogót. A nadrággal meg se próbálkoztam.

– Fogom a gyereket.

– Add oda anyámnak!

– De ő éppen öngyilkol.

– Add oda neki! – üvöltöttem, mint valami kapitány. – Aztán szedd fel Lindát! Vagy add inkább nekem! – trappoltam oda hozzá, és elmartam tőle a még a szokásosnál is értetlenebbül pislogó Sophie-t. – Szedd fel Lindát! – intettem a fejemmel Linda felé. – Anyu! – csörtettem oda hozzá. – Megmondanád, hogy mit csinálsz?

– Próbálom kiválasztani a legszimpatikusabb kést – válogatott a fiókban a kések között. – Szerinted ez? – mutatta oda az egyiket.

– Anyu! – húztam félre a számat lesajnálóan. – Te Heffernan vagy. Hozzád csak a méreg méltó.

– Úgy van, add még neki az ötleteket… – motyogott Daniel odakint. – Tudod te, milyen drága egy temetés? Légy szíves, Vivien – battyogott be a házba, a karjában fetrengő Lindával –, az öngyilkosságodat halaszd el akkorra, amikor már kifizettük a hitelünket! Köszi! – zúgott el mellettem, hogy felcsattogjon a lépcsőn, és nagy valószínűséggel bepakolja Lindát a kádba, hogy ott hugyozgasson meg rókázgasson, aztán majd anyu elrendezi.

– Mekkora hülye ez a gyerek – horkant anyu. – Látszik, hogy kiből bújt elő. Mit gondol, hogy nincs biztosításom halálesetre?

– Úristen, hallgass már! Hogy mondhatsz ilyet a fülem hallatára?

– Mit? Hogy biztosítva vagyok? Nemhogy örülnél! Nem neked kell majd elkaparni.

– Ó, kussolj már, a kurva életbe!

– Amúgy valaki igazán segíthetne! – kiáltott le Daniel. – Mondjuk, az anyja?

– Rendezd el a kölyköd! – parancsoltam rá anyura.

– Vivieeen! – kiabált neki Daniel.

– Gyűlölöm az életemet… – sóhajtott fel anyu, miközben megindult felfelé.

– Tudod, néha visszavágyok a Szent Terézbe, még abba az időszakba, amikor egy büdös szájú lányt kellett korrepetálnom – pusmogtam az orrom alatt Sophie-nak, miközben én is felcammogtam a lépcsőn, hogy végre megetessem szerencsétlent, mert már jóformán lenyelte az öklét kínjában.

Fintorogva hallgattam, ahogy anyu és Daniel a fürdőszobában küzdöttek az okádó Lindával, miközben szomorkásan figyeltem a lelkesen szopizó Sophie-t. Ő még nagyban szart a világra, és az igényei kilencven százalékát kielégítette a cickóm. Tudott belőle enni, tudott rajta aludni, vagy csak úgy lefoglalni magát vele. Azért ez így mennyivel egyszerűbb, mint a felnőttek világa. Felnőni baromi nagy szívás. Amíg nem láttam nap, mint nap Sophie tökéletesnek mondható kisbaba életét, fel sem tűnt, mennyire. De hát így van ez. A csecset idővel lecseréljük egy ordas nagy faszra, amit aztán egész életünkben szopkodhatunk.

– Elegem van az életemből – cammogott be a szobába Daniel.

– Inkább a problémákból, hm? – engedtem el felé egy parányi, támogató mosolyt.

– Ennek most egy gyönyörű, varázslatos időszaknak kellene lennie – mondta keserűen.

– És az is. Ha hárman vagyunk és kizárjuk a külvilágot, minden varázslatos – próbáltam kicsit összekaparni, és gyámolítás gyanánt csücsörítettem neki, hogy egy picit jobb kedvre derítsem egy szerelmes csókkal.

Épp csak összeértek az ajkaink, Sophie menten cickón is böffentett – remélhetőleg nem a látványra reagálva ezzel –, így a romantikusnak induló csókunk elég kurta és csúfondáros véget ért.

Átruháztam Danielre a leszármazottját, én pedig kicammogtam a fürdőszobába, hogy gyorsan letusoljak, ha már Danielhez hasonlóan én is le lettem hányva. Még épp csak beléptem a zuhany alá, meg is jelent az ajtóban a férjecském, karjában szerelmünk nyafogó gyümölcsével.

– Szia, anya! Jöttünk utánad, nehogy unatkozz – táncolta le magáról az alsónadrágját Daniel.

Végignéztem ezen a lengedező farkú majmon, akit jobban szerettem még az életemnél is, és néztem, ahogy vigyorogva riszálja magát, életünk értelmével a karjai közt, miközben azon gondolkodtam, hogy szegény Lindának az ilyen családi kis baromkodások talán sosem fognak megadatni. Végül is, még ha hamar meg is szabadul a vén trottytól, mi lesz aztán belőle? Mi lesz egy olyan nőből, akinek akárcsak egyetlen napot is le kell húznia egy undorító féreg mellett, hovatovább, az ágyában? Akárhogy is nézzük, David egy piszok jó pasi, mégsem leszek száz százalékosan túl azon, ami történt köztünk. Soha nem leszek, még akkor sem, ha egyenesbe jött a magánéletem, és egy olyan férfi mellett létezhetek, akinek én jelentem a világot. Ezek olyan tüskék, amik örökre benne maradnak az emberben, és ki tudja, Linda hány tüskét szerzett már élete során. Vajon elfér mellettük még egy? Egy ekkora, hatalmas, örökkön meglévő tüske? Be tudja majd valamennyire gyógyítani a lelkén ejtett heget, vagy örök életét úgy kell leélnie, hogy egy megkeseredett roncs lesz, aki képtelen a boldogságra? Mi lesz vele? És mi lesz velünk? Milyen hatással lesz ez az egész a családunkra? Anyu romokban lesz, az tuti. Mind abban leszünk. Hogy lehetnénk boldogok, ha egy közülünk, akit szeretünk, féltünk és óvunk, szenved?

Szomorkásan ránéztem a mellém bújó Danielre, aki épp egy pici puszit nyomott a kettőnk közé fektetett Sophie feje búbjára. Közelebb másztam hozzájuk, és először Sophie-t ajándékoztam meg egy jóéjt puszival.

– Veled ez soha nem fog megtörténni, Királylánykám – simítottam végig az arcán –, mert apa és anya soha nem fogja hagyni, hogy megtörténjen.

– Soha, de soha nem fogjuk hagyni – szorította meg a kezemet Daniel.

– Szeretlek – hajoltam oda hozzá egy csókért.

– Én is szeretlek, szépségem – csókolt szájon.

Már majdnem elhittem, hogy jut nekünk legalább tíz percnyi kis romantika így lefekvés közepette, de aztán váratlanul kinyílt az ajtó és berohant rajta Linda. Idő közben elhagyta valahol a részeg kurva imázsát és átszellemült egy bőgő ötévessé. Pont rákészültem, hogy kiszállok az ágyból, magamhoz ölelem, és ha szeretné, még sírok is vele, de ő nem mutatott hasonló érdeklődést az irányomba. Sőt, szerintem még csak emberszámba sem vett, mert úgy fészkelte be magát Daniel mellé, mintha az ő férje lett volna, nem az enyém. Ráfeküdt a mellkasára, átölelte kézzel-lábbal, miközben alig volt rajta valami, amit ruhának lehetett volna nevezni. Danielen is alig volt, ez a kettő együtt pedig már bőven több volt annál, mint amihez jópofát tudtam volna vágni. Oké, kegyetlen időszakát élte, de akkor se másszon rá kistopban meg bugyogóban a csaknem meztelen férjemre! Annyira felment bennem a pumpa, hogy el is felejtettem sajnálni, de már nemcsak rá, hanem Danielre is pipa voltam, mert ő meg puszilgatta a feje búbját meg simogatta a hátát, mintha csak én feküdtem volna a mellkasán.

Pár hónappal korábban már robbantam volna, de a körülményekre meg Sophie-ra való tekintettel úgy voltam vele, hogy lenyelem a békát, öt percre félre nézek, addig szépen megszeretgethetik egymást, aztán Linda húz vissza anyuhoz szopni, én meg álomba duzzogom magam. Erre mit ad a Teremtő? Linda kábé két perc alatt bealudt, Daniel meg még igazgatta rajta a takarót, hogy ne fázzon.

– Ezt most komolyan gondoltátok? – szólaltam meg jó tíz perc után, mikor már Daniel is kezdett bealudni, nekem meg csillapíthatatlanul felforrt az agyvizem.

– Mi? – dünnyögte oda határozottan félálomban.

– Azt kérdeztem, hogy komolyan gondoltad-e azt, amit a szemem láttára művelsz! – öklöztem bele a vállába.

– Hééé! Te magadnál vagy? Megütöd a gyereket – élénkült meg.

– Mássz ki Linda alól! – csattantam rá. Halk voltam, de annál indulatosabb.

– Ö…

– Mássz ki, mert a plafonon vagyok, és mindjárt kibelezlek mindkettőtöket!

– Most… mi jött rád? – kérdezte értetlenül, miközben nagy szerencséjére mocorogni kezdett.

Megfogtam Sophie-t és kifordultam az ágyból, mert már ekkor tudtam, hogy a házas életünk első vitáját fogjuk megélni pillanatokon belül, és nem akartam a gyerekem előtt cirkuszolni. Még úgy sem, hogy semmit sem fogott volna fel az egészből.

Meg se várva, hogy Daniel jön-e utánam vagy sem, átvágtattam anyuhoz, aki éppen telefonált, de szerintem levágta, hogy valami nagyon nem oké, mert ahogy berontottam a szobájába, menten le is tette a telefont, miután gyorsan elmormolta, hogy „Mindjárt visszahívlak”.

– Vigyázol rá egy kicsit? – nyomtam bele a kezébe Sophie-t.

– Aj, mi történt már megint?

– Csak vigyázz rá és fogd be a füled! – mondtam válaszként, és ott is hagytam.

– Hé! – kapta el a kezemet Daniel, aki hatalmas szerencséjére utánam jött. – Mi jött rád?

Nem válaszoltam egyből, mert nem akartam odafent detonálni.

– Na, ide figyelj! – kezdtem rá, amint a lábam megérintette az utolsó lépcsőfokot. Nem folytattam, inkább megragadtam a karját, és jóformán berángattam magammal a nappaliba.

– Cica! Hé! Állj már le! Mi van?

– Az, hogy kurvára rohadtul nem vagyok hajlandó elviselni, hogy pucéron fetrengsz a testvéremmel!

– Mi van? – nézett rám olyan szemekkel, mintha hülyének gondolt volna.

– Nem érdekel, hogy nőttetek fel és milyen a kapcsolatotok! Leszarom, érted? Én vagyok a feleséged, én vagyok a gyereked anyja, és én vagyok annak a nőnek a testvére, akivel a szemem láttára fetrengsz egy szál semmiben! – eresztettem ki a hangomat.

– Hé! Állj már le! – simított végig a karomon.

– Ne simogass engem! – förmedtem rá, miközben elhúzódtam. – Addig kurvára ne, amíg nem döntötted el végérvényesen, hogy melyikőnket akarod simogatni, mert nem fogok rajtad osztozni Lindával!

– Atyavilág, Cica, hát térj már észhez!

– Nem! Te térj észhez, mert ez, amit csináltok, beteges! Ilyet senki nem csinál! Vagy szerinted ez normális? Szerinted anyád jó szemmel nézné, ha Elena nénéd bugyogóban fetrengne apádon? Hm?

– Nyilván nem… – motyogta az orra alatt. – De…

– Nem más! – előztem be a védekezését, mert tudtam, hogy az következne. – Ha ikertestvérek lennétek, se lenne normális, hogy alig ruhában egymáson fetrengtek, nemhogy így!

– Jól van, oké. Felfogtam. Ne haragudj! – nyúlt a kezem után.

– Ez volt az utolsó, hogy ezt megtettétek velem! – emeltem az arcába a mutatóujjamat. – Ha ez még egyszer előfordul, elváltnak és egykének fogom magam tekinteni!

– Cica, te… te ilyenkor hallod magad? – pislogott rám elképedve. – Szerinted én… vagy… Linda…

– Nem érdekel! – torkolltam le. – Hallottam már eleget, hogy nem jöttök be egymásnak, meg sose fordulna meg a fejetekben úgy nézni a másikra, de tudod, mit, Daniel? – vontam fel a szemöldököm. – Én ezt nem hiszem el – tártam szét a kezemet. – Aztán ennyi. Nem hiszem el, és kész. Ha ötmillió évig bizonygatod, se hiszem el. Tudsz mit tenni ellene? Nem. Át tudod formálni a véleményemet? Nem. Egyes egyedül mit tudsz tenni? Hm? – néztem rá jelentőségteljesen.

– Tiszteletben tartom, hogy téged ez zavar – sóhajtott fel.

– Így van!

– De én tényleg nem…

– Mondom, nem érdekel! – hallgattattam el. – Leszarom a magyarázatot! Egyszerűen csak ne legyen több ilyen!

– Jól van. Rendben. Megértettem. Ne haragudj.

– Öltözz fel! – mondtam, ezzel pedig lezártnak tekintettem a vitát. – Vegyél fel valami pizsamát, vagy mit bánom én, csak legyen rajtad ruha! Aludhatsz Lindával, ha mellette akarsz most lenni. Csak ne bújj vele össze és főleg ne majdnem meztelenül!

– Szerinted én olyan hülye vagyok, hogy ezek után befeküdnék mellé? – horkant.

– Melegen ajánlom, hogy ne legyél olyan hülye!

– Ne veszekedj már velem, Cicc! Így is van annyi bajom, és…

– Meghúztad, igaz? – vágtam a szavába.

– Catherine! Az ég szerelmére!

– Sose fogjátok beismerni, mi?

– Cathy! Könyörögve kérlek… – ragadta meg mindkét kezemet. – Ha kell, még le is térdelek…

– Catherine! – szólított meg anyu, épp, amikor Daniel készült volna térdre ereszkedni. – Menjetek a szobámba, és feküdjetek most már le, mert nagyon késő van! Majd én átmegyek Melindához.

Melinda

Rezzent egyet a telefonom, amit csipogó hang kísért, nekem pedig azzal a lendülettel bele is állt a görcs a gyomromba. Mivel Tony volt az egyetlen személy, akivel WhatsAppon tartottam a kapcsolatot, nem volt nehéz kitalálni, hogy kitől kaptam üzenetet. Az ajkamba haraptam, és szánalmas módon csak úgy fél szemmel megkukkantottam a telefon kijelzőjét.

Tony: Na, hogy állsz, Édes?

Már akkor sejtettem, hogy valami ilyesféle kérdést intézett hozzám, amikor még rá sem néztem az üzenetre. Fogalmam sem volt, hogy tálaljam neki a dolgokat, ezért a legegyszerűbb megoldást választottam, és azt hazudtam, hogy fel kell készülnöm egy baromi nehéz vizsgára. Gondoltam, ez ideig-óráig hihető lesz annyira, hogy ne zajgasson túl sokat, nekem pedig legyen lehetőségem kitalálni, hogyan toljam a képébe a csúfondáros valóságot. Féltem tőle, hogy ez a beszélgetés lényegében szakítást fog jelenteni, így nem vitt rá a lélek, hogy belekezdjek. Ráadásul még mindig nem találtam ki, mit mondhatnék, mert igaz, hogy nem én akartam férjhez adni önmagamat, mégis én éreztem magam bűnösnek a történtek miatt, hovatovább, kurvára nem akartam elveszíteni Tony-t. Előbb veszítettem volna el a rangomat és a szabadságomat, mint Tony-t, épp csak mérlegelnem kellett, hogy megéri-e nekem ez a szerelem, hogy feladjak érte mindent, de tényleg mindent, amit elterveztem magamnak, és nemet mondva futamodjak meg, vagy legyek az a harcos, aki egész végig voltam, és küzdjek meg a magam céljaiért, kockáztatva ezzel, hogy elveszítem azt a férfit, aki talán életem szerelme. Aztán hiába leszek sikeres, gazdag meg a tököm tudja, mi, ha egész hátrelévő életemben utána fogok epekedni és miatta fogok búslakodni. Fú, nem! Én erre a súlyos döntésre még nagyon nem álltam készen.

Saját: Szarul.

Ez amúgy nem is volt annyira nagy kamu. Piszok szarul álltam, csak éppen sokkal nagyobb volt a tét, minthogy sikerül-e egy hülye vizsgám, vagy sem.

Tony: Annyira sok?

Saját: Inkább annyira nehéz.

Nos, ez is igaz volt, ha úgy vesszük…

Tony: Jól van, Édes, akkor tanuljál. Nem zavarlak.

Saját: Te mit csinálsz?

Tony: Úton vagyok.

Saját: Hova???

Tony: Találkoznom kell egy hölggyel.

Azt hittem, menten kiköpöm a gyomromat. Háromszor is el kellett olvasnom az üzenetét, mire sikerült elhinnem, hogy igen, valóban jól olvastam elsőre is. Csettintésre szállt tova a józan eszem, és eluralkodott rajtam a pánikkal keveredő féltékenység. Ezer éve nem éreztem már ilyet, sőt, szerintem ennyire durván még soha nem is éreztem, így pedig esély sem volt rá, hogy tiszta fejjel képes leszek lekezelni ezt a dolgot. Noha nem azt mondta, de az én agyam csak annyit érzékelt az egészből, hogy Tony becsajozott, én pedig lapátra leszek téve.

Saját: Mi?????? Mi az, hogy találkoznod kell egy hölggyel??? Milyen hölggyel??? Miért????????? Ki az? Honnan ismered? Miért kell vele találkoznod???

Tony: Majd elmondom.

Saját: Most mondd el!!!!!!!!!!!!!!

Saját: Ki a búbánatos franc az?

Saját: Meg amúgy is, mi az, hogy találkoznod KELL?

Saját: És milyen jellegű találkozóról is beszélünk pontosan?

Saját: VÁLASZOLJ!!!!!!!!!!

Tony: Megnősülök.

Saját: Nagyon vicces vagy…

Tony: Te meg hülye. Este megbeszéljük. Addigra azért fejezd be a tanulást! Puszi!

„Este megbeszéljük”. Mi ez, ha nem szakítás?

Saját: TONY, ÉN ESKÜSZÖM AZ ÉLETEMRE, HOGY MEGÖLLEK, HA BENŐZTÉL!!!!!!!!!!!!!!!

Feleslegesen koptattam az ujjaimat. Már nem volt elérhető, mire elküldtem a rohadtul szánalmas vergődésemet, így pedig nyilvánvalóan nem is látta, mit írtam neki. Na, majd este, mikor visszakapcsolja a netet, talán már kúrás után, és együtt nevetnek rajtam az új lotyójával. Vagy azzal a csicska Amy-vel. Vajon kibékültek? Eltűnök pár napra, és máris másik picsát keres magának?

– Ne kombinálj! – csapkodtam meg a homlokomat. – Te jó ég! – borultam hátra a párnámra. – Hogy lehetek ekkora csicskagyász? – kérdeztem magamtól félhangosan, mert a szívem mélyén tudtam, hogy Tony nem lenne velem ekkora görény.

Vagy lenne? Jobban belegondolva, valahogy így szakított Amy-vel is. Csak úgy lazán telón vágott ki egy olyan nőt, akivel éveken át együtt volt. Velem miért ne tenné meg? Hol van ez a néhány hónap ahhoz a jó pár évhez képest, ráadásul úgy, hogy a mi kapcsolatunk kimerült egy netes románcban? Vajon megsejtett valamit a Smith-ultimátumról? Pletykálhattak rólam, és most nem akar hoppon maradni? Végtére is, eléggé büszke típus. Talán emelt fővel akar kilépni ebből az online-románcból? Vagy mi a fasz van most? Elvileg bízhatok benne. Legalábbis azt mondta… De… de biztos, hogy Amy-nek is mondott már ilyet…

– Melinda! – vágtatott be anyu a szobámba, szokásához híven elfeledkezve a kopogásról.

– Ne most! – fordultam hasra, és még magamat is meglepve, sírósba váltott a hangom.

– Kicsim, ne most törj össze, jó? – telepedett mellém, és támogatóan megdörgölte a hátamat. – Híreim vannak.

– Tony megkérte a kezem, és itt áll az ajtóban egy eskető angyallal? – dünnyögtem ki a párnából.

– Nem.

– Akkor leszarom a híreidet.

– Beszélek Alan Smith-szel.

– A rák a belét! – hördültem egyet.

– Melinda! – csattant rám. – Nő vagy, az ég szerelmére!

– Leszarok mindent, hagyjál már!

Anyu felsóhajtott, ami szerintem valójában egy visszanyelt lebaszás lehetett, amit a körülményekre való tekintettel nem kaptam meg.

– Ma egy kicsit megszorongatom Joseph golyóit.

– Teszek rá, kit szopsz le, oké?

– Hát azt a múmiát biztos nem – horkant egyet. – Egyébként pedig, örülhetsz…

– Mé’? – vágtam a szavába, de igazából pont leszartam a választ.

– Mert beszéltem nagybátyámmal, és…

– Anyu! – pillantottam rá ingerülten. – Véres fossal terítem be a rokonságod, érted? Annyira szarok rájuk! Úgyhogy mehetsz is! – intettem az ajtó felé.

– Azért annyira ne szarjál rá, mert ő a Rochford család feje, és…

– És ki nem szarja le a Rochfordokat?

– Te! – vágta oda vehemensen. – Mert a pártfogásába vett.

– Engem? – néztem rá lesajnálóan. – Mégis mi a faszért venne pártfogásába engem?

– Mert nagyanyád testvére.

– És?

– És rühelli Joseph-et.

– Ez gyenge érv.

– Szeret engem.

– Dehogy szeret – horkantam fel. – Téged senki nem szeret.

– Mi az, hogy senki? – háborodott fel.

– Mert szerinted mégis ki a franc szeret téged? De most komolyan! Cathy meg én, aztán csókolom. Habár Cathy néha utál, és ha nem hagysz végre békén, eléred, hogy én is utáljalak.

– Elhiszem, hogy kivagy, de tedd most takarékra a személyiséged gyomorforgató részét, mert ez fontos! A Smith-ek nullán vannak. Totálisan nullán – kezdett bele.

– Nullán? – húztam magam ülő helyzetbe, mert ez egy olyan nem várt infó volt, amihez fel kellett ülni.

– Nem te vagy az egyetlen, akit Joseph áruba akar bocsátani, suskáért cserébe. A saját unokáit is eladta, csak ezt Alan még nem tudja. De ma megtudja – vigyorodott el aljasul.

– Ezt a bácsikádtól tudod?

– Igen. És az infó olyan friss, hogy még meleg.

– De ő honnan tudja?

– Onnan, hogy Joseph hozzá jár pénzt kunyerálni. Mondjuk, kapni nem kap, de azért rendületlenül próbálkozik.

– De… hova lett a vagyon?

– Azt nem tudom, nem kérdeztem, ő meg nem mondta.

– Létezne, hogy ennyit kizsarolt tőlük Daniel öccse?

– Ugyan! – horkant fel. – Szerintem azzal is csak azért van problémájuk, mert nincs miből fizetni. Ha lenne, odadobnák neki azt a kis alamizsnát, és szarnának rá magasról. De a lényeg! – dörgölte össze a kezeit felettébb izgatottan – Alan hivatalosan még nem családfő. Még nem iktatták be és nem tett esküt.

– Jó, de hát az csak formalitás.

– Igen, az lenne, ha Kevin bácsi nem George-ot támogatná.

– A… a Daniel apja George-ot? – döbbentem meg.

– Tudtommal ő az egyetlen George a Smith családban – nevette el magát.

– És ez most mit jelent?

– Hogy ha nem akarnak földönfutókká válni, Alannek, vagyis… Heheee! – vigyorodott el gonoszul. – Joseph-nek át kell adnia a családfői széket George-nak.

– Rám nézve mit jelent, anyu? Mert akármi is lesz heteken-hónapokon belül, én addigra már…

– Hát házas biztos nem leszel – előzött be a válasszal. – Mert most megyünk, és én széles mosollyal az arcomon elpletykálom Alannek, hogy mit tudtam meg, aztán még arra is emlékeztetem, hogy a testvéred a jövendőbeli családfő menye, és aki veled baszakszik, az Catherine-nel baszakszik, meg persze Daniellel… – mondta diadalittasan. – És hát ki szeretne rálépni az imádott elsőszülött fiúcska tyúkszemére, aztán elviselni apuci haragját?

– Kétlem, hogy George csípne annyira, hogy rendet vágjon miattam.

– Ugyan! – legyintett.

– Kivágott a kupujkóba…

– Rád fért – legyintett ismét. – De itt egyébként sem te vagy a lényeg, hanem Daniel. Ha érted nem is, érte megtenné George. Amúgy is, a grófnőnek – célzott Ludovicára – nem múló lelkiismeret-furdalása van a pofon miatt, úgyhogy kompenzáció gyanánt szerintem saját jogodon is kijár neked a családfői védelem. Meg amúgy is, képzeld már el, milyen cirkusz lesz – dörzsölte össze a tenyereit. – Mejünk is gyorsan, menjünk! – ugrott fel az ágyról. – Alig várom, lássam Alan arcát, amikor közlöm vele, hogy az apja eladta az imádott kislányait. Jaaaj, úgy imádom az ilyet! – röhögött fel. – Egyszer már verekedett az apjával a drága kis felesége miatt. Mert hát ez úgy volt anno, hogy ezeknek a kis gazdag fiúknak megvolt már a menyasszonyuk, de azért hagyták őket mókázni. Értsd, mindegyiknek volt szeretője, akiket toszogathattak, cserébe meg támogatták a tanulmányaikat, ruhákat vettek nekik satöbbi. Tudod, mint manapság a sugar daddy-k, csak itt pelyhesállú fiúkról volt szó. Alannek is ilyen volt ez a nő. De ez amúgy lady volt, csak nem volt egy vasuk se, mert úgy jártak, mint most a Smith-ek. Meg, mint Harper nénédék, tudod.

– Aj, anyu, mégis honnan tudnám?

– Benne van a naplómban – nézett rám jelentőségteljesen.

– Engem csak azok a részek érdekeltek, amik rólad szóltak. Sokat írsz, szelektálnom kellett – mondtam, ezzel pedig beismertem a bűnömet, amire ezek szerint végre rájött.

– Legközelebb kérdezz!

– Jó. Majd, ha a hazugságra leszek kíváncsi, kérdezek.

– Nem kell mindent tudnotok.

– Mindent nem is – néztem bele a szemébe.

– Később megbeszéljük – zárta le a témát. – Most megyünk Alanhez.

Épp csak annyi időm volt, hogy magamra kapjak valamit, aztán rohantam is lefelé a lépcsőn, mert anyu odalentről sürgetett.

– Nem jössz! – ütötte meg a fülemet anyu parancsoló hangja, amint megérkeztem a nappaliba.

– De megyek, mert az én dolgom, hogy megvédjem Lindát! – pattogott neki Daniel.

– Nem, az az én dolgom! Menj, és szoptattasd meg magad anyáddal, vagy csinálj, amit akarsz, mert hogy Alan Smith-hez nem jössz, az tuti!

– De! Megyek, mert…

– Azt mondtam, nem! – csattant anyu egy akkorát, hogy még én is összerezzentem. – Nem vagy se a férje, se pasija, se a testvére, se semmije! Foglalkozz a feleségeddel meg a lányoddal! Azokhoz van közöd!

Daniel úgy meglepődött, hogy még reflektálni is elfelejtett. Csak elkerekedett szemmel bámult anyura, és úgy tűnt, még abban sem biztos, fiúnak született-e, vagy lánynak. Nem úgy Catherine. Ő eddig a pillanatig érdektelenséget mutatott a fejlemények iránt. Hozzám se szólt, jóformán rám sem nézett, amit betudtam aggodalomnak, de ahogy most felpillantott a narancssárga kiemelőfilccel kiszínezett papírlapok felől… Egyszerűen nem tudtam hova tenni azt a nézést. Értelmezhetetlen volt, mert úgy hatott, mintha amolyan megelégedettséggel keveredő káröröm csillant volna a tekintetében.

– Veled meg mi van? – kérdeztem tőle összezavarodva.

– Mi lenne? – vonta fel a szemöldökét. Kifejezetten flegmán csendült a hangja.

– Furcsa vagy.

– Szar éjszakám volt – villantott rám egy gúnyos mosolyt, majd visszatapasztotta a szemét a franc tudja, milyen jogra.

Rápillantottam Danielre, hogy szavak nélkül, a pillantásommal kérdezzem meg tőle, mi jött Catherine-hez, de úgy fordult el tőlem, mintha tilos lett volna rám néznie.

– Na, indulás, Melinda! – adta ki a parancsot anyu.

Talán jobb is volt, hogy lefoglalt, mert biztos, hogy agyvérzést kaptam volna, ha tovább kattogtatom az agyam Tony-n. Anyu viszont nem adott erre lehetőséget. Mire észbe kaptam, már ott rettegtem mellette az anyósülésen, mert lehet, hogy hihetetlenül tehetséges méregkeverő, és baromira kemény picsa, ha a magzatai megvédelmezéséről van szó, de hogy vezetni nem tud, az hétszentség. Főleg olyankor nem – a jelek szerint – ha színültig van indulattal és emellé folyamatosan hergeli is magát. Úgy ücsörgött a volán mögött, mint valami dagadó léggömb. Persze, nem fizikai valójában puffadt felfelé, mert az elég fura lett volna, de érezni lehetett, ahogy forrong benne az indulat, és majd’ szétpukkan belé. Így pedig úgy lestem az utat, mintha gyilkos démonok közt kellett volna szlalomoznunk, ami határozottan jó gondolatelterelésnek minősült, még ha nem is ez volt anyu célja a legtapasztaltabb oktatókat is kétségbeejtő vezetési technika villogtatásával.

A franc se tudta, hol lakik Alan Smith. Illetve, én nem tudtam, anyu viszont látszólag igen, mert még csak a GPS-t sem lőtte be, ami azért elég fura. Olyan volt, mintha napi szinten, de legalábbis rendszeresen járkálna Alan Smith-ékhez, ami egyszerre volt bizarr és gyomorforgatóan visszatetsző gondolat. Az meg főleg, hogy – mint kiderült – nem is laknak tőlünk annyira távol. Mondjuk, ez relatív dolog, mert esetükben még a Szaturnusz gyűrűje is túl közeli lenne, de azt álmomban sem gondoltam volna, hogy Tipperary közelében élnek. Az Baltimore-tól számolva úgy egy két és fél órás autóút, ami nagyon-nagyon kevés ahhoz, hogy kényelmes távolságban tudjam magamtól ezeket az őrülteket. Szerintem sokat elmond róluk, hogy Daniel telefonja az Addams Family főcímdalát játssza, ha ők keresik…

A vén geciről – polgári nevén Joseph Smith – legalább tudtam, hogy van egy flancos villája Boszorkányvárosban, ahol általában lógatja a faszát, de úgy tűnt, Alan nem ott lakik; legalábbis anyu tudomása szerint. Mondjuk, hogy honnan tudta a címét, az örök rejtély marad – számomra –, mert annyira nem érdekelt, hogy megkérdezzem, ő meg nem mondta. Még mindig el volt foglalva a puffadással, úgyhogy eszem ágában sem volt háborgatni, meg hát… meghalni sem volt kedvem, na. Se azért, mert elterelem a figyelmét, aztán karambolozik egy tehénnel, vagy valami hasonló, se azért, hogy pont nálam pukkanjon ki, és az idegbaja engem kapjon telibe. Mondjuk, arra nem sikerült rájönnöm, hogy kire ilyen rohadt pipa, mert csóri Alan, még ha egy faszkalap Smith is, pont nem tehetett arról, hogy kihez akart hozzákényszeríteni a faterja, úgyhogy a fokozódó idegroham mibenléte megfejthetetlen volt számomra. Habár anyu nem százas, úgyhogy simán lehet, hogy csak felhúzta egy légy, vagy egy bárányfelő. Ki tudja…

Hirtelen döccent egyet a kocsi, aztán még egyet, az oldalsó tükörben pedig tagadhatatlanul látni lehetett, ahogy egy szerencsétlen macska egyszerre vesztette el mind a kilenc életét. Egyetlen elnyújtott perc erejéig engedélyeztem magamnak, hogy elgondolkodjak rajta, vajon ki vagy mi húzta fel ennyire anyut, erre menten kivasalt egy nyomorult cirmost, úgyhogy a nagyobb bajt megelőzendő, kizártam a fejemből mindenféle figyelemelterelő gondolatot, és visszatapasztottam a szememet az útra, nehogy a következő áldozat egy olyan valami legyen, amiért már büntetnek.

Szerencsére az utazás további részében semmi és senki nem hullott el, habár megeshet, hogy egy tömegszerencsétlenséget is könnyedebben viseltem volna, mint az Alan Smith-szel történő találkozást. Fúj, már előre utáltam az egészet, pedig még be sem léptünk az egyébként meglepően visszafogottnak tűnő villájába, ami tipikusan úgy nézett ki, mint bármelyik – viszonylag – újépítésű ír vidéki kecó, ami tehetősebb családoknak ad otthont. Szerintem ők építtethették, mikor összekerültek a feleségével, és inkább az asszony tervezhette, mint Alan, mert nem volt egetrengetően nagy, de még csak csicsás sem. Maga a családi ház egy méretes kocka volt, mindösszesen egy emelettel, sárga fallal, fehér keretes ablakokkal, szürke tetővel és jó sok kéménnyel. Úgy nyolc-tíz lehetett belőlük. Oldalról nyílt egy folyosószerű izé, ami átvezetett egy kisebb kockába. Úgy saccoltam, hogy a hosszúkás rész lehet a személyzeti folyosó, a kisebb kocka pedig a személyzet lakrésze. Az urak szeretik, ha a csicskáik egyszerre vannak közel, ugyanakkor kellemesen távol, ezért nem ritka, hogy ezt a fajta megoldást alkalmazzák az elszállásolásukra.

– Előre szólok – mondtam anyunak, miközben felfelé igyekeztünk a bejárathoz vezető sárgás lépcsőn –, hogy ha olyan, mint az apja, én beleállítom ennek a rohadt kényelmetlen cipőnek a sarkát a homloka közepébe.

– Eddig még házasodni akartál, most meg már nyitogatnád a harmadik szemét?

– Akart a franc! Hagyjál már! – horkantam.

– Idézzem a marhaságaidat?

– Nem kell! Tudom, hogy mit mondtam; és tényleg úgy gondolom. Nekem vannak céljaim.

– Akkor ügyelj rá, hogy ne csússzon be egy nem várt gyerek, mint a húgodnak…

– Meg neked! – vágtam oda.

– … mert a lábadat sajnos nem foghatom, miközben löketed magad… – mondta a magáét zavartalanul.

– Mi az, hogy löketem magam? – háborodtam fel. – Több mint fél éve faszt se láttam!

– De egyszer csak hazajön az a fiú Arábiából, vagy honnan a francból.

– Hát elhiheted, hogy nem az lesz az első dolgunk, hogy gyűrünk egy gyereket!

– Ne is, mert az ágyban nem lehetek ott melletted, hogy igazgassam a dolgaidat, minden mást viszont megoldok. Ez az egy van rád bízva, Melindám, ez az egy!

– Mi? Hogy ne legyek terhes?

– Ja. Meg tudod oldani, vagy még ehhez is kellek?

– Képzeld, anyu! Majd’ tíz éve megoldom.

– Elég szomorú, hogy gyerekként kezdted – jegyezte meg.

– Na, te meg se szólalj!

– Ne tegyél kettőnket egy lapra!

– Hát nem is, mert veled ellentétben én…

– Rá vagy szorulva anyád segítségére! – vágott a szavamba dominánsan.

– Nem vagyok rászorulva senki segítségére! – ellenkeztem.

– Jó! – torpant meg. – Akkor be sem kell mennünk. Hozzámész az öreg faszhoz, és éltek boldogan.

– Jó! – csaptam fel a fejemet dacosan.

– Na, akkor meg forduljál és haladjunk! Mehetünk is hazafelé, mert még meg kell vennünk a menyasszonyi ruhádat – intett a kezével.

– Jaj, de sírnál, ha hozzá kéne mennem – vetettem oda gunyorosan.

– De még te hogy sírnál – kontrázott rám.

– Lehet jobban sírnál te, mint én.

– Hát még a fiúd hogy sírna.

– Ó… – biggyedt le az alsó ajkam. – Szegény Tony. Talán bánatában leugrana a Burdzs Kalifa tetejéről…

– Látom, neked is sikerült kifogni egy fogyatékos halat a végtelen nagy óceánból…

– Tony nem fogyatékos, csak… – kezdtem ingerülten.

– Fogd be most már a szád, és ne húzzál fel még jobban, mert így is fel vagyok húzva! – szakított félbe. – Kurvára elegem van belőle, hogy itt mindig, mindent nekem kell csinálnom, mert pattogni nagyon jól tudtok, meg játszani a seggeteket, aztán meg, ha baj van, megy a pöfögés meg az „anyu segíts”! Semmit nem tudtok megoldani egyedül! Semmit! – vergődött, valójában magának.

– Mi az, hogy nem? – csattantam rá.

– Hallgass el!

– Mit hallgassak? Én hallgassak? Hát te kezdted!

– Nem én kezdtem, hanem te! Úgyhogy fog be a szád!

– Te magyarázol itt nekem…

– Befogtad? – torkolt le.

– Anyu! Én nem kértem, hogy segíts! Te jöttél be azzal, hogy…

– Majd, ha anya leszel – vágott a szavamba –, ami remélhetőleg még elég soká lesz, rájössz! Addig viszont csitu van! Megértetted?

– Meg… – morogtam az orrom alatt.

– Helyes! És akkor most tisztázzunk valamit! Nem akarom odabent meghallani a hangodat! – emelte rám az ujját. – Én beszélgetek Alannel – mutatott magára –, te pedig csendben ülsz, lenyeled a szitkaidat és hallgatsz! Mert, ha nem, Melinda, és a fene nagy büszkeségeddel elbaszod itt nekem a dolgokat – emelte meg a hangját, miközben fenyegetően rázta a kezét –, én úgy elverlek Alan előtt, hogy nem térsz magadhoz még újasszony korodra se! Világos voltam?

– Aj, menjünk már! Hagyjál már! – indultam meg.

– Kérdeztem valamit! – kapta el a karomat.

– Jó! Igen! Világos! – adtam meg magam kelletlenül.

– Akkor ehhez tartsd magad! Mert tudjál róla, hogy ha hozzá kell menned az öreg faszhoz, akkor inkább megöllek, minthogy az övé legyél!

– Anyu, te hülye vagy? – tátottam el a számat sokkosan. – Hallod, miket beszélsz?

– Van az a szituáció, kislányom, amikor érdemesebb mártírhalált halni – paskolta meg a vállamat. – Na, ez pont az a szitu lenne.

– Hát te hülye vagy… – motyogtam magam elé elképedve.

– Na, menjünk be! – iramodott meg a bejárati ajtó felé.

Kábán ácsorogtam anyu mögött, azon töprengve, hogy vajon tényleg képes lenne-e visszaküldeni a fénybe, miközben ő ráfeküdt a csengőre, és rendíthetetlenül zenéltette. Hála a Teremtőnek, egy karót nyelt, hatvanas, ősz hajú pasas csakhamar ajtót nyitott, így nem kellett tovább hallgatnom az irritáló, vékony macskazenét, anyu pedig lehetőséget sem adva a pasasnak, hogy az üdvözölhessen minket, rákezdett a mondandójára.

– Lady Vivien Heffernan vagyok, és Alan Smith-hez jöttem!

– Sajnálom, asszonyom, de az uraság most nem fogad vendégeket.

– Engem fogad – jelentette ki anyu ellentmondást nem tűrő hangon.

– Öhm… – nézett rá összezavarodva a pacák. – Meg van beszélve időpont, vagy…

– Nincs, de engem fogad!

– Öhm… Ha nincs időpont, akkor…

– Na, ide figyelj, pingvin! – kapta el a gallérját anyu, félbe is szakítva ezzel a hebegést. – Én nem szeretem ütlegelni a személyzetet, de a Teremtőre esküszöm, barátom, hogy ha nem vezetsz Alan elé, úgy szájon baszlak, hogy egy hétig fogsz szenvedni a budin, mire kiszarod a műfogsorod!

– Vivien! – csendült egy női hang odabentről. – Megtennéd, hogy nem inzultálod szerencsétlen Mr. Kelly-t?

– Sile!1 – váltott át anyu gúnyos-kedvesre.

– Nincs most ehhez humorom, Vivien! – vetette oda a nő.

Úgy nézett ki, mint egy botsáska. Tipikus XS-es méret, hozzá meg olyan dudák, mint egy-egy jól megtermett sárgadinnye. Odaverte még anyut is, pedig neki se kellett a sarki kisboltba mennie nagy mellekért. Szöszi volt, mint a szarból kivakart haszonleső libák többsége, de akármennyire is szerettem volna egy bugyuta tyúknak látni, értelem sugárzott zöldellő tekintetéből. A buta nőket könnyebb kiszúrni, mint a buta pasikat, mert a hülye tyúkok szeretnek hülyének tűnni. Biztos úgy gondolják, hogy az cuki, vagy valami hasonló szarság, ezért még rá is játszanak az együgyűségükre, például úgy, hogy kibaszott irritáló bambasággal kémlelik a világot. Épp ezért, tízből kilencszer első ránézésre belövöm, ha egy nő olyan egyszerű, mint a fáék. Ez a nőcike nem tűnt annak.

– Beszédem van veletek! – közölte vele anyu ellentmondást nem tűrő hangon.

– Bele se kezdj! A te lányod a te problémád! Úgyhogy tűnj el, és menj apósomhoz, mert ezt a döntést ő hozta, nem mi!

– Az lehet, de ha elpukkan az agyam, Sile, nem fogom nézni, hogy ezt a döntést ki hozta, hanem kollektívan állok bosszút mindannyiótokon, de abba aztán beledöglesz gyermekestől, férjestől, mindenestől! Azt garantálhatom!

– Nehogy azt hidd, hogy félek tőled, Vivien!

– Én pont leszarom, hogy félsz vagy nem.

– Mindketten tudjuk, hogy nem vagyok selyembugyogós kisleány, aki összeesik a hajnali szellőtől.

– A bugyogód sem érdekel, meg a széljárás sem.

– Örülj, hogy én is anya vagyok, máskülönben…

– A gyerekeidet is leszarom! – vágott a szavába anyu.

– Igen, azt tudjuk. Te mindig, mindent leszarsz. Mész a saját fejed után, aztán hova kerülsz? A küszöbömre könyörögni.

– Hát, ha neked így tetszik, akkor mondhatod, hogy könyörgök. Sőt! Tőlem aztán úgy is mondhatjuk, hogy a picsádat nyalom. Hidd el, hogy semennyire sem érdekel, mit minek hívunk.

– Az a szerencséd, hogy utálom apósomat.

– A tied meg az, hogy bevettem két Xanaxot.

– Na, mi az? Nem megy a kotyvasztás? – biggyesztette le az alsó ajkát a nő. – Kijöttünk a gyakorlatból a száműzetés alatt?

– Áh, nem. Csak el voltam foglalva egy sokkal szórakoztatóbb bájitallal, amitől vért hánynál. Jó sokat csináltam. Jusson csak mindenkinek, mert vagytok egy páran.

– Ez nagyon ízléstelen volt! – vágott egy fintort a nő.

– Pont annyira, mint megpróbálni hozzákényszeríteni egy huszonkét éves gyereket egy öreg faszhoz.

– Még mindig nem értem, miért nekem pattogsz. Hát mi közöm van nekem ehhez?

– Mert kinek pattogjak? – mordult rá anyu.

– Apósomnak! Vagy, akinek akarsz!

– Jelenleg senkinek nem akarok! Beszélni jöttem, nem veszekedni. Lenne miről.

– De mi nem tudunk neked segíteni.

– Nem az isten faszát! – horkant fel anyu. – Na! Állj arrébb, és eressz be végre!

– Jó! – sóhajtott fel a nő megadóan. – De ha vergődni fogsz, kidobatlak!

– Dugulj el! – indult meg anyu befelé, mintha csak otthon lett volna, én meg kelletlenül topogtam utána.

Engem, mint a „gyereket” leültettek a szalonban, mert a nő úgy ítélte, hogy én még fiatal vagyok az ilyen „felnőtt témákhoz”, ők meg anyuval továbbmentek valahova. A pingvinek igyekeztek úgy kiszolgálni, mintha szívesen látott vendég lettem volna, de se inni, se enni nem akartam – és képes sem lettem volna rá –, ezért, amint egy pillanatra egyedül maradtam, úgy eliszkoltam, mintha sosem lettem volna ott. Mivel nem volt jobb dolgom, úgy döntöttem, körbeszimatolok kicsit, mert kíváncsi voltam, hogy milyen a kecó, és vannak-e benne olyan érdekes dolgok, amiket érdemes lehet látnom. Feliszkoltam az emeltre és bejártam pár folyosót, de az égadta világon semmi izgit nem láttam, leszámítva egy gusztustalan szfinx macskát, ami épp eltűnt az egyik vázában. Szerintem szarni ment, mert furcsán kapart odabent.

– Mennyi váza van itt – motyogtam az üres folyosónak.

Végigjárattam a szememet a kerámiaerdőn, miközben megállapítottam magamban, hogy valakinek a családban egészen biztosan kezeletlen gyűjtőszenvedélye van. Minden lehetséges helyen vázák, tálak, csészék, kancsók, hamutálak és egyéb giccses marhaságok voltak. Még a falakra is jutott belőlük. A megannyi felfüggesztett cifra tányér, bögre és dísz között pedig egy fegyverraktárnyi dárda, puska, íj, revolver, szigony, tőr, kard és egyéb gyilkolóeszköz kapott helyet. A kiírások alapján mindegyik valamilyen fontos személy fegyverének replikája volt, de akadt olyan is, ami a boszorkánytörténelem egyik sorsdöntő csatájához vagy emlékezetes pillanatához kötődött. Ezek sem az eredeti példányok voltak, pusztán szimpla másolatok, a bonyolultabb darabok pedig talán nem is működtek. Felfedezni véltem még Lucifer kardjának másolatát is. Olyannyira magára vonzotta a tekintetemet, hogy szinte megszűnt körülöttem a világ, és anélkül, hogy felfogtam volna, mit csinálok, mindkét tenyeremet rátapasztottam a kardot védő üvegvitrin falára, és még az orromat is hozzányomtam a makulátlanul tiszta üveghez. Teljesen beszippantott a látvány, vagy méginkább az érzés, amit a replika közelsége kiváltott belőlem; szinte bizsergett az ereimben a vér, annyira kívánta a testem, hogy rászorítsak a díszes markolatra. Olyan volt, mintha a kard azt suttogta volna nekem, hogy ragadjam meg.

– Ssssz! – szisszentem fel fájdalmamban, miközben elrántottam a kezeimet a forró üvegtől, ezzel egyidejűleg ki is szakadtam a különös transzból. – Áú, áú, áú! – ugrottam oda az egyik vázához, amiből menet közben kiröppentettem a virágot, hogy beledughassam a kezeimet. Szerencsére nem égettem le magamról a bőrt, de az ujjbegyeim eléggé fájtak, ezért belefagyasztottam a kezeimet a vázába, abban a reményben, hogy a hideg majd enyhíti a kellemetlen érzést, de csak még jobban fájt tőle, ráadásul a váza is megrepedt, és mivel épp nem volt hangulatom eret vágni, inkább leolvasztottam a jeget a kezeimről. – Baszd ki, de fáj! Ááá! – ráztam a kezeimet. – Sssz! A kurva életbe!

Rápillantottam Lucifer kardjának másolatára, majd gyorsan el is kaptam róla a tekintetemet, mert a kocsitördelős attrakcióm után ez már a második olyan alkalom volt, hogy rövidzárlat állt be az agyamba, és csak remélni mertem, hogy ezen kattanások nem fognak elmebajjá eszkalálódni.

– Teremtőm! Könyörgöm, hadd ne legyek bolond! Inkább kövér, mint bolond! – nyögtem fel, de tuti, hogy le se szarta a kínlódásomat. – Aj, baszd meg! – ráztam meg újra a kezeimet, hogy hűsíthessem őket, majd úgy döntöttem, elindulok visszafelé, mielőtt még annyira megzavarodnék, hogy beleszerelmesedek valamelyik csészikébe. Volt bőven választék.

Mentemben összetalálkoztam egy másik macskával, de ez már egy hófehér perzsaszerű egyed volt, aki a semmiből bukkant elő, majd pucér társához hasonlóan landolt az egyik vázában, és akárcsak a másik, ő is kaparászni kezdett odabent. Miközben hallgattam az ügyködését, megütötte a fülemet egy távolabbról jövő beszélgetés, és ha már további bámulnivaló nem akadt, úgy döntöttem, elütöm az időt hallgatózással.

Hátra hagytam a vázába szaró dögöt, és ügyelve rá, hogy a cipőm sarka ne keltsen nagy zajt, odalopóztam az ajtóhoz, ami mögül a beszélgetés kiszűrődött.

– … Ó, engedd már el a csajt!

– Nem akarom, és nem is menne.

– Akkor próbálkozz jobban, mert ő sosem fog kelleni a Rochford családnak.

– Mi nem vagyunk olyan begyepesedettek, mint ti!

– Cserébe viszont olyan egotok van, hogy a Jupiterről is látni. Ti vagytok az elit, az arisztokrácia krémje, a leg – mondta egy csaj enyhe gúnnyal. Azt hiszem, talán a legifjabb Smith-lány lehetett: Arlene – Itt van előtted példának a saját nővéred.

– Mi köze ehhez Vetty-nek?

– Az, hogy amikor összeházasodtak, lépten-nyomon bemutatkozott még azoknak az embereknek is, akik szaros kora óta ismerik, csak hogy közölhesse velük a férjezett nevét, és mindenki biztosan tudhassa, hogy Alexis elvette. Aztán eltelt pár hónap, és nem az, hogy ő visszavette a Rochford nevet, de még a férjét is rábeszélte, hogy legyen ő is Rochford.

– Mert… nem egyezik az apósával, és…

– Aj, ennek semmi köze a kicsinyes meny-após viszályukhoz. Ennek ahhoz van köze, hogy egyre inkább elkezdte zavarni, hogy ő már nem Rochford, és szerelem ide vagy oda, tett róla, hogy újra az legyen.

– Férjestől – tette hozzá Haisley, aki megelőzte Arlene-t a születési sorban. – Lényegében elárulta azt a családot, ami befogadta, csak azért, hogy újra a neves Rochford család tagja lehessen.

– Vagy talán hiányzott neki a tanácsköveti fizetés.

– Pf! Van egy kőgazdag férje.

– A kőgazdag férje csak addig kőgazdag, amíg hátat nem fordít a szüleinek.

– Pontosabban, amíg Vetty el nem marja tőlük.

– Ez az ő dolguk! Senkire sem tartozik rajtuk kívül! Mint ahogy az sem, hogy Vetty milyen indíttatásból tért vissza a saját családjába, ahová bármelyik nő bármikor visszamehet, ha úgy tetszik neki, férjestől. Mert mi egy modern, befogadó család vagyunk.

– Aj, megint ez a Rochfordkodás. Nektek ez a név sokat számít. Ti erre büszkék vagytok.

– Így van. Büszkék vagyunk, és van is mire!

– Ja, mert ti vagytok az elit. És ebbe az elitbe vinnéd te be George Smith lányát. Annak a George Smith-nek a lányát, aki húsz éven át rejtőzködött a törvény elől, aki…

– Tisztában vagyok vele, hogy mit csinált az apja! – vágott a lány szavába a srác ingerülten.

– És a családod is tisztában van vele, abban biztos lehetsz. Anyádat mind a mai napig egy parasztlánynak tartják, és sose fogadták el, pedig az egyetlen bűne annyi volt, hogy nem érkezett eléggé elit családból. Mit gondolsz, mi várna erre a szerencsétlen kiscsajra, ha anyád, aki két majdani családfővárományos fiút is adott nekik, még mindig nem ér annyit, hogy akár csak odabiccentsenek neki? Ennyit a nagy befogadásotokról. Pf!

– Ez azért nem teljesen fedi a valóságot. Anyának megvan a maga múltja a családdal, úgyhogy…

– De meg ám – vágott a szavába Haisley. – Ami csak még nehezebbé tenné a csajod életét, mert Patsy néni már úgy is imádja, hogy együtt se vagytok, és ha egyszer elvennéd, ő már nemcsak egy tanyasi, angyalgyilkos paraszt lánya lenne, hanem Patsy néni szövetségese is.

– Ja. Aztán csinálnál neki pár lányt, mert fiút úgyse tudsz, és még jobban utálnák, mert nem az lenne, hogy félre lőttél, hanem…

– Atyavilág, Arlene! – fakadt ki a srác. – Nő vagy! Hogy mondhatsz ilyet? Ezzel saját magadat is degradálod, és…

– Ezt – vágott a szavába a csaj erélyesen – nem én gondolom, hanem a lordok!

– Én is az vagyok, és én nem gondolom, hogy egyik gyerek többet érne, mint a másik.

– Mert te egy nyikhaj pöcs vagy, akinek annyi szava van, hogy „értettem, uram”.

– Neked is a vénemberek diktálnak – erősített rá Haisley a tesója szavaira.

– Ne a fogyatékos Smith-ekből induljatok ki! – horkant fel a srác. – Mi nem ilyenek vagyunk.

– Nem-e? – röhögött fel Haisley.

– Nem!

– Akkor miért tőled meg Pete-től várják a fiú utódot? Miért nem Vetty-től? Ő már házas. Simán lehetne gyereke, ráadásul már újra Rochford, férjestől. Egy vérből valók vagytok, őt mégse cseszegeti senki, mert a fiút mindenki a férfi vérvonalból várja. Tőled és Pete-től.

– Hát arra még várhatnak, jó sokat.

– De most nem ez a lényeg. Hanem, hogy folyton piszkálnak téged és Pete-et. És ne is tagadd, hogy így van, mert ha esetleg elfelejtetted volna, a sógornőnk is Rochford és ha meglepő, ha nem, szoktunk beszélgetni.

– Az öregek már csak ilyenek. Mindig elletnének, mert az ő korukban még csak ennyi volt az élet értelme.

– Vagy inkább már most szeretnék tudni, hogy ha apád egyszer átveszi nagyapád helyét, aztán leköszön, ki lesz az örököse. Kapcsolatok-kapcsolatok – trillázta Arlene. – Időben kell elvetni a magot, ha jól akarsz szüretelni.

– Mire szüretre kerülne a sor, ők már itt se lesznek.

– Bármi történhet nagyapáddal, és apáddal is. Elég egy pillanat, és a Rochford család fej nélkül marad – mondta Haisley.

– Ilyen alapon bárkivel történhet bármi.

– Így van. Akkor pedig felerősödik a trónviszály. Te egy eszköz vagy azok kezében, akik Seamus Rochford örökségét óhajtják tovább vinni, és szálka azok szemében, akik utálják azt, amit dédnagyapád hátrahagyott, nagyapád pedig tovább vitt.

Hm, úgy tűnik, Rochfordéknál sem fenékig tejfel az élet.

– Megpróbálnak majd kicsinálni – mondta Arlene. – Te pedig megkönnyíted a dolgukat, ha ugyanúgy céltáblává teszed magad ezzel a csajjal, mint apukád anyukáddal.

– Ha apa és anya nem házasodtak volna össze, most én sem lennék itt.

– Paddy! – sóhajtott fel Arlene. – Tudod, hogy nem akarunk bántani.

– Szeretetből mondjuk, amit mondunk – tette hozzá Haisley.

– Lehet, de nem kértem iránymutatást.

– Figyelj! – sóhajtott fel Arlene. – Engedj a csábításnak egy éjszakára, és éld meg vele azt a szenvedélyt, ami annyira nagyon tüzel, aztán vegyél erőt magadon, és lépj tovább. Így lesz a legjobb mindkettőtöknek. Így a lelketek megnyugodhat, mert megkapjátok egymást, és lehettek a másiknak egy szép, boldog emlék, amire néhanapján jó visszagondolni. De ennél többet ne akarj, mert, ha ez a dolog tovább burjánzik, az mindkettőtöknek fájni fog, de piszkosul.

– Amúgy is. Lehet, hogy ő a háta közepére sem kívánná azt a sorsot, ami az oldaladon jutna neki, és nem akar tőled többet, mint egy laza szex, vagy egy szenvedélyes viszony.

– Haisley-nek igaza van. Lehet, hogy totál túlgondolod az egészet, és olyanon agyalsz, amin tök felesleges.

– Vannak irántad érzései?

– Igen, és… – egy pillanatra elhallgatott.

– És mi?

– Furcsa lány – vont vállat a srác.

Az tuti. Hogy tekeredne ki a nyaka!

– Az mit takar? Hogy furcsa?

– Olyan, mintha… mintha senki nem lenne neki elég jó, kivéve… – A srác ismét elnémult.

– Kivéve?

– Kivéve én.

– Jééézusom! – röhögött fel Haisley.

– Atyavilág, Paddy! – csatlakozott hozzá a másik is.

– Hölgyeim és uraim! A Rochford-ego ismét előbújt.

– Ez nem Rochford-ego! Tényleg így érzem! Nyuszit például le se szarja, pedig…

– Fú, hát az aztán mérvadó! – mondta Arlene, majd mindkét lány felnevetett.

Pont a legizgalmasabb résznél kezdett csörögni a telefonom, és persze, hogy nem volt lenémítva. Mivel elég hangosan szólt, egyértelműen hallhatták, de ha ki is jöttek megnézni, ki vagyok, látni már nem láthattak, mert reflexből futásnak eredtem, és sebesen bebújtam két fura váza közé, amikben remélhetőleg nem lapult macskaszar.

Tökre megörültem, hogy Tony hív, de sajnos csak Matt volt. Elnémítottam a telót, majd hagytam, hadd csörögjön, amíg kiosontam a házból. Idő közben érkezett valaki, akit vélhetően be is engedtek, mert egy pezsgőszínű Bentley állt anyu kölcsönautója mellett, amiben szerencsére nem ült senki. A lelkivilágom nem bírta volna elviselni, ha valaki olyan, aki ismer engem, meglátja, hogy a luxusból lesüllyedtem kispolgári szintre. Az utóbbi hónapokban nem volt érkezésem ezen a kínos tényen elmélkedni, de ahogy egy elnyújtott pillanat erejéig elnéztem a fullos Bentleyt, elkapott a fullasztó érzés, hogy milyen könnyedén, konkrétan észrevétlenül vesztettem el azt, amiről azt hittem, hogy képtelenség elveszteni.

Az anyósülésen gubbasztva életemben először gondolkodtam el rajta úgy igazán, hogy mégis hova lett az a rengeteg pénz. Oké, Daniel vett annak a ribancnak egy kecót Malibun vagy hol a gyászban, és félig-meddig bedöntötte az olasz céget is. De ezek a Lucia által kezelt vagyon minimális százalékát tették ki. Egyet-kettőt? Talán még annyit sem. De mondjunk nagyot, legyen tíz. Lucia sose engedett nekünk betekintést a pénzügyekbe, de azt azért még így is tudtam, hogy a gazdagsága több lábon áll. Eleve, ott volt az a sok nyaraló és a részesedések megannyi szállodában. Tartott pénzt műkincsekben és nemesfémekben, sőt még olajban is. Valami hedge fundokat is emlegetett, akármik is legyenek azok. Nem utolsósorban, voltak részvényei, kötvényei és több offshore számlája is; svájci, szingapúri, kajmán-szigeteki és ki tudja, még milyen. Hova tűnt ez az irdatlan mennyiségű vagyon? Elvitte magával a Pokolba, vagy mi? A végrendelete nem tartalmazta ezeket, és soha, semmiféle hagyatéki eljárás nem hozta elő őket. Ami azt jelenti, hogy… hm… vajon nem az ő neve alatt futottak? Ezek szigorúan titkos befektetések lehettek, amikről nem tudott senki sem. De… az meg hogy lehet? Valakinek csak birtokolnia kell ezeket a pénzeket. A lányaira biztos nem bízta. Ezt abból gondoltam, hogy Daniel jó ideig nem is beszélt velük, mert Lucia teletömte a fejét azzal, hogy képesek lennének kisemmizni, ha úgy kívánja az érdek; pontosabban a férjek. Szerintem nem, de ismerve Luciát… Ő mindig, minden téren nagyon elővigyázatos volt, és a fedősztori fedősztorijának a fedősztoriját is aprólékosan kidolgozta. Tuti, hogy a vagyon biztonságban tartására is volt egy, vagy inkább több mesteri terve.

Számomra ez mondjuk, mindegy volt, mert nekem úgyse jár belőle semmi, de ez egy olyan érdekes rejtély volt, amin akaratlanul is elgondolkodtam. Mindaddig, amíg belém nem nyilallt, hogy épp Lucián merengek. Gyűlölöm még az emlékét is, ezért, a gondolataimat terelendő, inkább visszahívtam Mattet. A vagyonról meg elmélkedjen az, aki jól élne belőle; például George.

– Szia, pinás! – fogadta a hívásomat.

– Matty! – kezdtem menten az osztást. – Szerinted, ha elsőre nem veszem fel, és nem hívlak vissza, akkor százhuszadjára fel fogom venni? Nyilván azért nem veszem fel, mert nem érek rá, nem?

– Azt mondta Daniel, anyád beindult és kihúzott a szarból.

– Azon van, aztán majd látjuk.

– Akkor nem kell feláldoznom magam? – vigyorgott bele a vonalba.

– Borzalmas áldozat lenne. Te szegény!

– Téged hallgatni egy életen át? Ja. Óriáis.

– De cserébe néha megdughatnál, ha olyanom van.

– Minden pinát meg lehet unni.

– De neked még ennyi év után sem jött össze.

– Ja, úgyhogy a nagy riadalomra dughatnánk egyet nyugtató gyanánt.

– Passzolom.

– Ó, na!

– Ezért hívtál fel?

– Tudod, hogy nem. De mivel már nem kell aggódnom érted…

– Azt még ne vedd készpénznek! – vágtam a szavába.

– Olyan negatív vagy mostanság. Mi van veled? Baszol te rendesen?

– Nem.

– Akkor meg ülj már bele, na! Nem is kell velem. Bárki leszek, tudod…

– Aj, Matty, ne fárassz már! – sóhajtottam fel.

– Tán’ már megint előhúztad a pöcegödörből azt a seprűfejű gecit?

– Kit? – nevettem egyet. – Logant?

– Azt, hogy verném a szájába a reggelit.

– Nem, ő most oda van Szibériában.

– Jaj, de jó helyt’ van. Faggyon oda!

– Ne legyél már ilyen faszfej! Tök aranyos.

– Hát, ha megdughatlak, én is az vagyok.

– Nem dughat meg ő se, meg te se, meg senki se.

– Az igen! Még jó hamar ráuntál a jóra – nevetett bele a vonalba.

– Meglepődnél.

– Na!

– Ü-ü!

– Mondjad hát!

– Nem.

– Ne Danielt kelljen már kifaggatnom! Még azt hiszi, ismét beléd vagyok esve, aztán idegösszeomlást kap, és nyomorában megint felcsinálja Catherine-t. Tudod, hogy nagyon jó az önsorsrontásban – röhögött fel.

– Hát őt faggathatod – nevettem el magam –, mert neki se mondtam semmit.

– Jól van, Husika. Akkor ujjazd meg magad helyettem.

– Mindenképp.

– De kettővel!

– Ököllel.

– Az csúnyaaa.

– Csáóóó, Matty!

– Azért szólj, ha mennem kell násznagynak.

– Most, vagy a jövőben?

– Mert hányszor akarsz férjhez menni?

– Reményeim szerint csak egyszer fogok, és az nem most lesz.

– Nocsak!

– Hm?

– Eddig hallani sem akartál ilyesmiről, most meg már reményeid vannak.

– Fáj a kis szívednek? – cukkoltam játékosan.

– Csak, ha valami gyík, és nem érdemel meg.

– Remélhetőleg megérdemel – mondtam sokkal inkább magamnak, mint neki. – Teszem. Csá!

– Csá-csá!

Amint bontottam a vonalat, reflexből lecsekkoltam, hogy Tony írt-e már választ a kifakadásomra, pedig tisztában voltam vele, hogy nem. Sajnos még az üzenetemet sem látta, úgyhogy hiába nézegettem a telefonomat. Csak annyit értem el vele, hogy felbasztam az agyamat, de arra az „olyan mérges vagyok, hogy mindjárt elbőgöm magam” szintre. Az idegbajom pedig súlyosbodott, amint belegondoltam a rohadt kis Emily szerencséjébe. Ahogy beszélt róla a csávó, kérdés sem volt, hogy Miss Álszendeség kifogta az aranyhalat.

Na, nézd már meg, öcsém! Még a végén first lady lesz Rochfordéknál. Az a kis böszme. Én meg örüljek, ha a fickóm megmossa a faszát, miután kiszállt a kurvájából, és még így is legyek hálás, ha csak az ő frissen betripperesedett pöcsét kell szopogatnom, nem a vénemberét.

Miért is ne, elkezdett szakadni az eső, és pillanatokon belül olyan hideg lett, mintha ránk jött volna egy rögtönzött jégkorszak. Majd’ megfagytam, a slusszkulcs pedig naná, hogy anyu táskájában lapult, nehogy véletlenül magamra kapcsolhassam a fűtést. Még a rádió sem ment, úgyhogy hallgathattam az esőkopogást, mellé pedig nézhettem, hogy hogyan folyik végig a hatalmas zuhé a szélvédőn. Nem volt felemelő látvány, főleg, hogy a vizuális effekt hatására csak még jobban fáztam, az egyetlen dolog pedig, amit magamra teríthettem, anyu fickójának kabátja volt, ami a hátsóülésen hánykolódott. Vagyis gondoltam, hogy az övé, mert biztosan nem tudhattam; és nem is érdekelt.

Mivel összebarmoltam anyu kocsiját, a kandúrja kölcsönzött neki egyet. Egy undorító, citromsárga, lehasznált Honda Jazz-t. Gondolom, úgy volt vele, hogy jó lesz az neki összetörögetni. Tényleg kriminálisan vezet, úgyhogy ezt meg is tudtam érteni. Azt már kevésbé, hogy miért bujkál előlünk, és miért nem ismerhetjük meg. Valójában még az sem volt soha kimondva, hogy anyunak pasija van. Tudogattuk-sejtegettük, mert titkolni ugyan nem titkolta, de azt nem kötötte az orrunkra, hogy pontosan milyen kapcsolatban vannak egymással. Cathy úgy hitte – vagy inkább remélte –, hogy anyu megtalálta „az igazit”, és rövidesen jön majd az esküvő, a közös otthon, meg a szerelmet megpecsételő kisbaba, és anyu meg a muksója is olyanokká válnak, mint George és Ludovica.

Amíg próbáltam nem halálra fagyni, eljátszottam a borzalmas gondolattal, hogy mi lenne, ha én lennék Cathy, és Ludovica lenne az anyósom. Tuti, hogy megőrülnék, mert az én idegrendszeremet nem arra találták ki, hogy hallgassam a nyafogását, meg asszisztáljak a kirakat-életéhez. Ráadásul a hülye, irritáló gyerekeitől is a hideg futkosott a hátamon.

Cathy is jól megszívta ezt a párválasztás dolgot, mert amikor társat választ az ember, egy kicsit családot is választ. Vagy nem is annyira kicsit… Cathy-nek pedig nem volt rá lehetősége, hogy eldöntse, szeretne-e ezzel a fogyatékos brigáddal közösködni. Kapta őket Daniel mellé a csomagban, mint megkésve kézbesített grátisz melléklet, aztán már mindegy volt, így maradt.

Ahogy ezen gondolkoztam, beötlött a fejembe a gondolat, hogy valójában nekem sem volt lehetőségem rá, hogy megnézzem magamnak Tony famíliáját. Sőt! Lényegében alig mondott róluk valamit. Annyit nehézkesen ki tudtam belőle szedni, hogy a szülei még nagyon fiatalok. Az anyukája épp csak betöltötte a harminckilencet, az apukája pedig majd ősszel lesz negyvenkettő, szóval anyuhoz hasonlóan ők sem húzták túl sokáig a gyerekvállalást. Ráadásul Tony nem is az első fióka a fészekben. Említette, hogy van egy bátyja, és hogy nincs köztük két év, úgyhogy saccra olyan Daniel körülinek gondoltam a srácot. Mondta, hogy van három húga is, de róluk még annyit sem beszélt, mint a fiútesójáról. Annyit tudtam, hogy „szépek”. Ezt az infót is csak azért bocsátotta a rendelkezésemre, mert erősködtem, hogy azért mégis mondjon már róluk valamit, mire kibökött egy annyit, hogy „Hm, szépek”.

Eleinte furcsa volt, hogy ennyire nem akar róluk beszélni, de olyan sokszor mondta el, hogy számára a család egy privát dolog, amiről személyesen szeretne mesélni, hogy akaratlanul is felállítottam a magam elméletét: deklasszálódtak, amiről kellemetlen neki beszélni. Ezt abból gondolom, hogy nem ismerem a MacGowan családot, ami azt jelenti, hogy jelentéktelenek. Nem akartam direktben rákérdezni, hogy így van-e, mert ez egy kényes téma, és nem szerettem volna kellemetlen helyzetbe hozni, de mivel a kíváncsiságom újra és újra felém kerekedett, próbáltam úgy játszani a szavakkal, hogy ne vegye észre, hogy faggatózok. De sajnos nem jött be. Pedig még azt is mondtam neki, hogy nem ismerek a Smith családnál nagyobb ganékupacot, és alig várom, hogy felvegyem a nevét, mire nevetett egyet és szokásához híven elterelte a témát.

Megpróbáltam kijátszani, ezért elkértem a Facebook profiljának a linkjét, hogy bejelölhessem, hátha látok róla több infót, de sajnos ez sem vezetett sikerre, mert állítása szerint már rég törölte a fiókját. Nem mondom, hogy nem hittem neki, de azt sem, hogy igen. Hazugsággal nem vádoltam volna meg, de volt egy olyan érzésem, hogy erősen ködösít. Nem akartam vitát generálni, ezért végül beletörődtem, hogy vannak olyan dolgok, amikről személyesen szeretne beszélni. Úgy is mondhatnám, hogy tiszteletben tartottam az akaratát.

Most viszont belém bújt a kisördög, és annak ellenére, hogy tudtam, etikátlan, amit teszek, előhúztam a telefonomat, és végeztem egy gyors kutatást. Mivel tudtam, hogy hova jár egyetemre, milyen szakra, hányadéves, hova kapott ösztöndíjat és mikor… Nem volt olyan nehéz eljutni arra az oldalra, ahol telipofával vigyorgott, mint a szerencsés hallgató, aki eltölthet majd pár hónapot Dubajban. Még a nevét is leírták a kép alá: Anthony Ludovic Chenkova.

– Milyen faszom Chenkova? – vágtam egy fintort, mert kurvára nem létezett Írországban Chenkova vezetéknevű boszorkánycsalád. – Mi a szar… – olvastam el újra és újra a nevét, mintha elsőre nem sikerült volna felismerni a betűket, majd összeolvasni egyetlen szóvá. – Most ez mi…? – beszéltem a telefonomhoz, mert totálisan összezavarodtam. Nem tudtam eldönteni, hogy hülye vagyok, és nem jól tudom a saját pasim nevét, vagy hülyének lettem nézve, és full kamu nevet adott meg nekem. – Geci… – bámultam ki a fejemből teljesen elveszve. – Vajon… hülyének nézett végig? Szopatott hónapokon át, én meg lazán nyeltem a hazugságait? Baszd ki… Csak tán nem bolondított magába, hogy ezzel álljon bosszút a Loganes dolog miatt… Vagy igen…? Bassza meg! – kaptam a fejemhez, mert hirtelenjében leesett, hogy én állítottam össze a vendéglistát, és ilyen vezetéknevű személy tutira nem szerepelt rajta. Mivel kurvára nem is ismerek ilyen nevű személyeket. – Átbaszott. Ez már tuti. Te jó ég! Miket mondhattam el neki? Milyen titkaimat fecseghettem ki? Vajon hányszor nevetett rajtam, miután letettük és… Oké, Linda! Állj le! – utasítottam magamat. – Egy az, hogy para magadban beszélni, a másik pedig… Mi is a másik? … Ja, igen! Kombinálsz, baszd meg! Már megint kombinálsz, és már megint a legrosszabb eshetőségre gondolsz, mert fel akarsz készülni egy olyan dologra, amire nem kell felkészülnöd, mert… mert nincs így! Tony nem vert át téged! Nem-vert-át! … De bassza meg, mi van, ha igen? Mi van, ha a találka említése már a bosszúhadjárat aktív része, és… meg akar nyomorítani, és… Ááá! – csapkodtam meg a fejemet.

Gyorsan lefolytattam egy Facebook keresést, hátha rátalálok Tony-ra, de a kereső nem dobott ki egyetlen ilyen nevű fickót sem. Sőt, senki olyat, aki Írországban élne és Chenkova vezetéknevet viselne. Találtam egy csomó bolgárt, oroszokat és ukránokat, de senki hazám fiát. Egyébként is, már maga a névösszetétel is furcsa volt. Az Anthony még oké, anglicizált latin név, millió gyereknek adják nap, mint nap. De hogy jön emellé egy francia Ludovic, meg egy szlávos csengésű családnév? Jó, persze, nem tilos olyan nevet választani a gyereknek, amit az ember szépnek talál, vagy ilyesmi, de számomra ez akkor is fura volt. Nem találtam benne logikát, és még az „így hangzott jól” sem állta meg a helyét – nálam legalábbis –, mert az én fülemnek ezek a nevek egyáltalán nem illettek össze.

Ó, lehet, simán csak elírták. Talán csak egy véletlen hiba. Valaki figyelmetlen volt. És… és pont Chenkova névre keresztelte át… Aha, pont arra… Chenkova… Ludovic… Chenkova… Ludovic… Ludovic-a? …

Pörgött az agyam, mint kurva a kuncsaft faszán, az emlékezetemben pedig sorra csendültek fel Tony szavai: „Van egy bátyám és három húgom”. „Anyukám nem rég lett harminckilenc, apukám pedig ősszel lesz negyvenkettő”. „Októberben láttam őket utoljára”.

– Hát persze, hogy októberben láttad őket utoljára! – martam végig az arcomat. – A bátyád esküvőjén, te kretén!

Hiperventilláltam egy darabon, majd eszembe jutott egy nagy hiba, amit figyelmen kívül hagytam, ezzel egyidejűleg pedig egy reménysugár is rám ragyogott, ugyanis, ha Tony lenne Daniel elveszett öccse, akkor a születésnapjának meg kellene egyeznie az én születési dátumommal. De ő áprilisban ünnepelte a születésnapját. Tuti, hogy akkor, mert felköszöntöttem, ő pedig megköszönte. Ha rosszul emlékeztem volna, nyilván kijavít, de annyira hülye csak nem vagyok, hogy rosszul jegyezzem meg a párom születésnapját. Eleve, nem is egyszer vicceltem vele, hogy én vagyok az idősebb, úgyhogy mindig nekem van igazam. Habár… jobban belegondolva, mindig azt válaszolta, hogy egyidősek vagyunk. De, gondoltam, ez alatt azt érti, hogy ő is ’96-os. Habár… azt sosem mondta, hogy melyik évben született. Azt csak én következtettem ki abból, hogy hány évesnek mondta magát.

Hazudott, baszd ki… Hazudott a nevét illetően, és hazudott a születésnapját illetően is… És ki tudja, mi mindenben hazudott még… Nem, nem, neeem!

Nem akartam elhinni, hogy ez igaz lehet, ezért megszállott módon elkezdtem kielemezni a képeit. Volt belőlük jó sok. Épp csak a faszát nem küldte el, így egész könnyű volt összevetni a küllemét Danielélvel, majd tovább menve az egész családéval, mert Emily rengeteg tengerparti nyaralós képet posztolt, úgyhogy fület, kezet, lábujjat, mellbimbót, szemöldökívvet, mindent össze tudtam hasonlítani az övékével.

Aztán eljutottam arra a pontra, amikor már kínos volt saját magam előtt, hogy Ludovica Mondadori lábujját elemezgetem, vagy épp George Smith mellbimbóját, közben pedig észrevétlenül kezdtem beletörődni, hogy hiába próbálom kizárni a rokoni kapcsolatot, hiába keresek egyértelmű különbségeket, csak hasonlóságokat találok. Az anyja és az apja tökéletes keveréke volt, amolyan ötven-ötven. Az összes purgyé közül benne voltak a legkiegyensúlyozottabban jelen a szülei. Leszámítva a büdös pofáját. Az tiszta George Smith volt…

Felsóhajtottam, hátra dőltem az ülésben, és egy hosszú percig csak bámultam a tetőt borító szürke, kopottas kárpitot, miközben visítani lett volna kedvem. Minden összeállt. A sok hülye kirakósdarabka összekapcsolódott egy viszonylag átlátható képpé, amin központi szerepet kapott az egyetlen rohadt Chenkova család, akiket ismertem, akik Írországban éltek, és bratyiban voltak azzal a rohadék Lucia Smith-szel. Az elméletem megmagyarázta, hova lett Ludovica és George újszülött kisfia. Mert, ha nem halt meg, és nem kaparták el a föld alá, akkor valahova kerülnie kellett. Nyilván nem mászott el magától, aztán nevelte fel önmagát az erdő közepén, mint valami tökkelütött Maugli. Persze, hogy nem, mert Andrei elvitte valahova, ki tudja, miért. Aztán nevet adott neki, a sajátját, mert mi mást tudott volna, és Ninával közösen felnevelték. Csak így történhetett. Tony fiatal, jóformán még suhanc, mégis egy zsír új Audival szaladgál, ráadásul kecója van Limerickben. Mégis melyik boszorkánycsalád tudja ezeket megadni a gyerekének? Nyilván az arisztokraták, de az ugye Chenkova névvel nem létezik. Hát akkor ki más? Csak nem a csilliárdos orvos-házaspár?

MacGabhain… – elevenedett meg hirtelen a lelki szemeim előtt a walesi kúriában lévő többszázéves festmény képe, amit életem során milliószor láttam már, de sosem néztem meg igazán. Egy Niamh nevű csaj és Domhnall MacGabhain házasságkötését festették meg rajta. A csávó valamikor a középkor derekán nemesi ranggal bírt, és ő volt a walesi villa első tulajdonosa.

– Teremtőm, de hülye vagyok! – kaptam a fejemhez, mert becsapódó üstökösként robbant az elmémben a felismerés, hogy ha trükkös módon is tette, valójában elárulta nekem, hogy melyik család sarja. Én barom állat pedig nem láttam tovább az orromnál.

Nem hallottam a MacGowan családról, de nem azért, mert jelentéktelen, lesüjjedt nemesi család lenne, hanem azért, mert nem ezen a néven léteznek. A MacGowan az angol átirata az eredeti, ír MacGabhain családnévnek, akik szintén nem léteznek. Ezen a néven legalábbis nem, mert a Húsvéti Felkelés leverése után tövig nyaltak a briteknek, és teljesen anglicizálták a nevüket: Smith.

Aaaaj…

Azt se tudtam, kire legyek mérges. Lucia Smith-re, amiért – nyilvánvalóan – neki köszönhető Tony Chenkova család általi örökbefogadása? Esetleg Andrei-ra és Ninára, amiért kussoltak és rejtegették Tony-t ennyi hosszú éven át? Tony-ra, amiért hallgatott, és nem mondta el nekem, hogy történetesen az ő helyén cseperedtem, az ő testvére mellett, az ő családnevét viselve? Vagy a sorsra, mert ez így alakult? A Teremtőre, mert hagyta? Esetlegesen magamra, amiért akkora balfasz vagyok, hogy beleszeretek Daniel eltűnt öccsébe? Annyi, de annyi fickó van a világon, és nekem pont Ludovica és George kölykébe kell beleszerelmesednem. Egy Smith-be… Ó, hát persze… Miért is ne? Miért is ne szabadulhatnék meg tőlük egy életre? Mit is gondoltam? Ez a család olyan, mint valami gyilkos horror-mocsár. Egyszer belesüppedsz, és onnantól kezdve nincs menekvés; fogva tart, amíg csak létezel. Aaaj, és ha normális kapcsolatot akarok Tony-val, márpedig jó lenne, ha úgy alakulnának a dolgok, akkor nekem egy napon bele kell fialnom ebbe az alomba, gyarapítanom kell őket, és el kell viselnem a marhaságaikat egy életen át.

Ó, hogy a Teremtő baszná meg a kékeres faszával!

Ráborultam a műszerfalra, és elkezdtem torkom szakadtából sikítani, mert mást nem tudtam tenni.

– Te miért jöttél ki? – csendült a mellém behuppanó anyu hangja.

– Jaaaj! – engedtem ki magamból a keserűséget.

– Szedd már össze magad, te szerencsétlen!

– Megőrülööök!

– George is meg fog – röhögte el magát. – Alan átpasszolja neki a süllyedő hajó kormányát.

– Úristeeen! – visítottam fel, amint realizálódott előttem, hogy ez mit jelenthet rám nézve. – A kupujkóban fogok lakni!

– Ahogy érzed – hagyta rám. – Csak senkinek ne mondjál még semmit, nehogy Joseph fülébe jusson a dolog, és szabotálni próbálja a tervet. Sajnos én se tudok részleteket, csak ennyit voltak hajlandók elmondani. De nekem úgy jött le, hogy ez az Alan a háta közepére nem kívánta ezt a családfősdit. Szerintem örül is neki, hogy nem neki kell vele kínlódnia. Mindig is egy pampula kölyök volt – legyintett. – Nem vezetőnek született, na. Az ilyen pozíció az olyasmi pacákoknak való, mint George. Jó lesz ez így – bólogatott magának. – Ludovica meg vigyoroghat a tiarával a fején. Amúgy nem is értem, mit problémázott rajtuk Lucia. First ladynek ilyen nő való, aki akkor is édesdeden mosolyog, ha fűrészelik a lábát. Csak szegény kis Catherine-t sajnálom. A végén még megörökli ezt az őrületet, és…

– Nem! – nyögtem fel. – Atyavilág! Nem! – visítottam fel.

– Fejezd be most már ezt a visongást, mert képen váglak! – rivallt rám.

– Soha nem fogok pukedlizni Cathy-nek! Soha! Érted? – visítottam bele az arcába.

– Mégis mi a fenéért kellene neked pukedlizned Catherine előtt?

– Nem fogok! Inkább meghalok, de akkor se fogok! – ráztam a fejemet sokkosan.

Anyu egy hosszú pillanatig bámult rám, majd szólásra nyílt a szája.

– Sajnálom, kincsem – simított végig a karomon –, hogy nem lehettem melletted, hogy olyan normális és kiegyensúlyozott lelkivilágú felnőttet neveljek belőled, mint amilyen Catherine.

– Mint Catheriiine? – hördültem fel.

– Minden annak a mocsok nagyanyádnak a hibája – vicsorogta. – Az ő aljassága miatt most poszttraumás stressz szindrómában szenvedsz, és minden marhaságod ennek a borzalmas mentális betegségnek meg az anyahiánynak tudható be.

– Jaaaj! – vágódtam hátra az ülésen. – Hol a mérged? Az, amitől vért lehet hányni. Add ide menten! – ragadtam meg a slusszkulcsot elfordítani készülő kezét.

– Ha hazaértünk, foglalok neked időpontot egy pszichológusnál – adta rá a gyújtást.

– Jó, oké, csináld! Tényleg szükségem van rá, mert MINDJÁRT MEGŐRÜLÖK! – engedtem ki magamból az oroszlánbőgést, miközben belemartam a hajamba.

– Ha nem fejezed be ezt az abnormális hisztérikázást, tényleg képen váglak!

– Nem lehetne inkább a méreg, amitől vért hánynék?

– Most mégis mi bajod van? Nem kell hozzámenned a vén papihoz. Nemhogy örülnél.

– Jó, de az is amúgy hogy lett elintézve? Azt mondta az a botsáska nő, hogy nem tudnak segíteni. Akkor most hirtelen mégis tudnak?

– Elmondtam nekik, hogy mit hallottam nagybátyámtól, de feleslegesen, mert az a kibaszott Patricia már megelőzött. Ide ült már hajnalok hajnalán, családostól, csak hogy pletykálkodhasson. Most mondd meg! – horkant fel. – Hát nem ismeri a telefont?

– Ki az?

– Ki?

– Ez a Patricia.

– A nagybátyám menye.

– Jaaa, vágom – világosodtam meg. – Ő a Patsy, ugye? Aki bratyiban van ezekkel – böktem a ház felé a hüvelykujjammal.

– Az asszonnyal. Mert együtt ganéztak.

– Ganéztak?

– Lényegtelen – legyintett. – A vén csóka eladta az összes Smith lányt amúgy. Mint az állatokat. Hát hallottál már ilyet?

– Az igen! – rökönyödtem meg, mert ilyet még tényleg soha nem hallottam. Nálunk az a szokás, hogy a nő viszi a hozományt a családba, ahová érkezik, ergo lényegében ő vesz magának férjet, nem őt veszik meg. Én naivan azt hittem, hogy a kiváltság, hogy csilliárdos áru lehetek, csak engem illet, de azt álmomban sem gondoltam volna, hogy a vén geci piacra dobta az összes hajadont. – Akkor… Emily is elkelt? Neki is jutott valami vén trotty, aki eltakarítja a közelemből?

– Pf! Majd pont olyan hülye lesz Joseph, hogy magára engedi a Sátán haragját.

– Hát… szerintem nem vagy kevésbé félelmetes, mint George.

– Igen. Szerintem ezt végre Joseph is kezdi sejteni…

– Remélem…

– Amúgy nem irigylem George-ot. Mire itt mindent helyre pofoz… Fúúú, ember! – tűnődött el egy pillanatra.

– Feltéve, ha elvállalja.

– Hogyne vállalná – horkant fel. – Szereti a kihívásokat, imádja, ha csodálják, és a lételeme, hogy mindenkinek ő dirigálhasson.

– Jó, de nekem most lenne az esküvőm, nem hetek-hónapok múlva, mikor George-ot talán beiktatják.

– És azt ki nem szarja le? – rántotta meg a vállát. – Az egyetlen személy, akinek ebben a családban „messzire ér a keze” – csinált macskakörmöket –, az Chester Smith. Ő tényleg olyan, mint a nyomásra táguló kertitömlő…

– He?

– … de ő meg nem fog veled foglalkozni, mert a nagyapja eladta a saját húgait. Szerinted ezek után majd pont ilyenekben segédkezik? Főleg, hogy ő tette fel az i-re a pontot.

– Hogy értve?

– Pont beszélgettünk, illetve hallgattam Alan töketlen kínlódását, amikor a semmiből megjelent Chester. Kihívta őket, ezek ketten meg ki is mentek, aztán kis idő után visszajöttek, és akkor mondta Chester, hogy nyugodtan hazamehetek, mert szavát adja, hogy semmi nem fog veled történni.

– Ez… azért elég fura. Chester mindig is utált engem, és Danielt is. Őt mondjuk, jobban, de én se voltam a szíve csücske.

– Gyanítom, most se vagy.

– Akkor… vajon miért állt mellém?

– Nem állt melléd. Legalábbis, nem miattad volt ilyen készséges.

– Hanem?

– Nem tudom. Nyilván nekem is furcsa volt, hogy ilyen segítőkésznek mutatkozott, ezért rákérdeztem az okára, de csak annyit mondott, hogy így kívánja az érdek.

– Milyen érdek?

– Az övé.

– Az övééé? – rökönyödtem meg. – Mégis mi érdeke füződik neki hozzám?

– Nem tudom.

– Talán mondjuk, rákérdezhettél volna?

– Meg is tettem, de nem nézett annyiba, hogy érdemben válaszoljon. Annyit mondott, hogy valami fontos tárgyalás előtt van, és nincs most ingerenciája velem foglalkozni, még egyszer biztosított arról, hogy nem fog veled semmi történni, aztán elköszönt és kiment. Én meg nem akartam utána menni és erőszakos kérdezősködéssel hergelni, mert, ha segít neked, akkor pont leszarom, hogy miért teszi. Mindenesetre azért felhívtam a vén genyót is…

– Miii?

– …csak, hogy biztosítsam affelől, hogy nem szeretne anyósának – vigyorodott el sejtelmesen az orra alatt, majd megindult hazafelé. Épp csak a kapuig jutottunk, amikor hirtelen besatuzott, én meg azzal a lendülettel felkenődtem a műszerfalra. Időm se volt megkapaszkodni valamiben, olyannyira gyorsan történt a dolog.

– Tanulj már meg vezetni, cseszd meg! – törtem ki sértetten.

– Te meg tanuld meg használni a biztonsági övet! – csattant rám.

– Be akartam kötni, csak még nem volt érkezésem.

– Akkor meg haladjál, mert nyakon váglak! … Egyébként pedig, nem nekem kell megtanulni vezetni, hanem annak a faszkalapnak, aki kétszázzal vágódik be egy kapun! – háborgott. – Fú, de mindjárt nekitolatok a szaros Audijának – pillantgatott hátra.

– Állj már le!

– Na, kössed már magad, mert úgy neki megyek…

– Anyu! – húztam félre az orromat, mire megadóan felsóhajtott.

– Szarrágó… – motyogta magának, majd szerencsére elindult előre.

Akármennyire is rettegtem anyu mellett utazni, a hazafelé úton elnyomott az álom, és csak akkor ébredtem fel, amikor becsapódott a kocsi ajtaja. Egy benzinkútnál álltunk, anyu pedig épp visszaülhetett mellém, mert pont akkor lökte hátra a táskáját, amikor kinyitottam a szememet, majd vissza is csatolta az övét, miután a résnyire engedett ablakon át ráförmedt a markát tartogató kutas srácra, hogy ne is várja a borravalót, mert úgysem fog kapni.

– Hol vagyunk? – dünnyögtem lustán, miközben nyújtóztam egyet.

– Nemsokára otthon.

– Éhes vagyok. Veszel nekem kaját?

– Nem, mert Ludovica főzött.

– Jaaaj, az a nő… – nyögtem fel, mert ahogy anyu kimondta a nevét, menten belém hasított a tudat, hogy Tony belőle mászott ki, és most őt keresik.

– Aj, ne bántsd már szerencsétlent! Bántja azt az élet eleget.

– Bántja a faszom! Csak nem értem, hogy jött a képbe.

– Idegállapotban van, úgyhogy megfőzött egy hadseregre való ételt, hogy terelje a gondolatait, és felajánlotta, hogy vihetnénk belőle. Aranyos, nem?

– Nagyon… – motyogtam az orrom alatt.

– Szegény, amúgy sajnálom. Nincs annál rosszabb, mint amikor tudod, hogy ott van valahol a gyereked, de fogalmad sincs, hogy hol. Mint amikor Catherine lelépett azzal a molesztálóssal. Életem egyik legborzalmasabb hetei voltak. Marcus bácsikádék a legjobb magánnyomozót bérelték fel, akit csak találtunk, de még az se tudott mit mondani. Szerinted mit éreztem?

– Hát… biztos szar volt – hagytam rá.

– Kénytelen voltam elmenni Chenkovához, és…

– Mert mi a faszom ez az Andrei amúgy? – fakadtam ki ingerülten. – Szülész-nőgyógyász, egyetemi oktató, fogdmeg, magánnyomozó, meg még nevelőszülő is?

– Ő minden is – rántotta meg a vállát. – De neked nem mindegy? Örüljünk, hogy van. Te se élnél, ha nem lenne.

– Ja, hát nagyon örülök – horkantam. – Hogy kapná be a nem létező faszom!

– Vele is mi bajod van már?

– Aj, semmi! Hagyjuk! – csaptam össze morcosan a karjaimat a mellkasomon.

– Mondjuk, nagyon szemtelen, mert képzeld, még mindig nem hívta fel George-ot.

– George-ot?

– Hívták, hogy tud-e valamit a fiúról, de pont műtött.

– Na, akkor arra igyon hideg vizet George, mert biztos nem fogja visszahívni.

– Nagyon negatív vagy ma – jegyezte meg rosszallóan. – A falra mászok tőled.

– Aj, nem érdekel, anyu. Csak egyek már, meg aludjak.

– Összekaptatok Tony-val? – kérdezte váratlanul.

– Igen – intéztem el a válaszadást.

– Ó, szívem! Az megesik a pároknál. Ezért most nem kell utálni a világot. Utáld csak őt. Mikor is jön haza?

– Tudja a gyász – horkantam.

– Melinda! Az ég szerelmére! Hát kapjál már a fejedhez! Nem Lucia Smith-szel beszélsz!

– PTSD-m van, tudod – ironizáltam.

– Ezért fogjuk felhívni a pszichológust. Néhány alkalom, és hipp-hopp helyre jössz, hm? – dörgölte meg a karomat támogatóan.

– Jó, de addig viseld el a tombolásom, mert nem tehetek róla, hogy pszichológiai eset vagyok – zártam le a témát.

Azt hazudtam, hogy alszok, csak hogy ne kelljen bemennem, mert baromira nem volt humorom azt nézegetni, hogy Ludovica tombol, mindenki más meg pátyolgatja, főleg úgy nem, hogy én már tudtam, amit ők rohadtul nem: Hogy a fiuk él és virul, és vélhetően hamarosan egy országban lesznek, elég közel ahhoz egymáshoz, hogy találkozni tudjanak. Már, ha Tony-nak vannak ilyen ambíciói, mert el sem tudtam képzelni, mit szeretne kezdeni a családjával. Egyáltalán tervben van-e neki, hogy tiszteletét teszi náluk, és miért nem tette meg eddig. Nem ítéltem el, mert fogalmam sem volt róla, mi járhat a fejében, mit tudhat, amit én nem, vagy esetlegesen mit tudhat rosszul.

Azt nem hittem volna, hogy Nina és Andrei hazugságokkal tömték a fejét és direkt a családja ellen nevelték, mert igaz, hogy Andrei tud hatalmas nagy fasz lenni, és kibaszottul nyers személyiséget adott neki a Teremtő, de mindezek ellenére ő egy jólelkű angyal. Meg se engedtem volna neki, hogy turkáljon a puncimban, ha nem így gondolnám. Nina pedig… Nos, ő egy angyalka. De úgy istenigazán. Tipikusan az a fajta, ahogy az emberek elképzelik az angyalokat. Jóságos, aranyszívű, csupa szeretet. Nekem legalábbis ezt az arcát mutatta, és nem éreztem úgy, hogy megjátszaná magát.

Egyszer kaptam egy nagyon durva hüvelygyulladást a tampontól, és olyan fájdalmaim voltak, hogy megváltás lett volna, ha elégetnek máglyán. Nem bízom akárkire a nunust, Andrei viszont pont nem volt bent, mikor beestem a klinikára és segítségért könyörögtem, ezért Nina nagyon cuki módon menten adott nekem életmentő kúpot. Ráadásul képes volt úgy feltolni, hogy ne őrüljek bele a fájdalomba. Nekem ez nem ment volna, mert még a létezés is fájt. Feküdnöm kellett egy darabon, hogy ne folyjon ki a cucc, és segítsen annyit, hogy haza tudjak vezetni, hogy aztán otthon kúpolgassak, Nina pedig nem hagyott magamra, végig mellettem ült. Tök kedves volt. Beszélgettünk egy csomót Loganről, mert akkoriban épp vele jártam, és ő volt az egyetlen, aki képes volt úgy közölni velem, hogy be kellene fejeznem ezt a kapcsolatot, hogy azt ne vegyem támadásnak.

Nem tartottam valószínűnek, hogy egy ilyen tündérke-típusú nő gyerekeket rabol, és az tölti el örömmel, ha tudja, hogy egy család valahol szenved a gyermeke hiánya miatt. Főleg úgy, hogy jó pár angyalkát világra hozott; lányokat, fiúkat vegyesen. Értelme nem lett volna, hogy csecsemőt lopjon magának, mikor adott neki a Teremtő saját családot; olyat, amit azzal a férfival hoztak létre, akivel szeretik egymást. Nem, ha Tony oda került hozzájuk, annak valami más oka kellett legyen. Minél többször átgondoltam a dolgot, annál inkább így éreztem.

Pittyent egyet a telefonom, ami menten kirántott az örvénylő gondolataim tengeréből. Hirtelen azt hittem, hogy Tony végre jelt adott magáról, de még meg sem néztem, ki írt, már tudtam, hogy nem ő volt, mert Messenger üzenetem jött, nem WhatsApp. Csalódottan előhúztam a készüléket a zsebemből, és megnéztem az üzenetet.

Daniel Smith: Gyere már be! Anya mindjárt sír, mert azt hiszi, hogy utálod a pofon miatt. Ne tetőzd, légyszi, mert a végén még megfőzi a marha másik felét is, nekünk pedig meg kell ennünk, pedig már így is pukkadásig vagyunk.

Gondterhelten felsóhajtottam, ledobtam magamról anyu fickójának a kabátját, és kedvetlenül becammogtam a Smith-kecóba. Anyu, Ludovica és Daniel a konyhában pakolgattak valamit, és mivel az esett hozzám közelebb, először nekik köszöntem be, majd tovább is haladtam a nappaliban lévő többiekhez.

Erőt vettem magamon, és úgy tettem, mintha nem lenne kibaszott szar kedvem, de szerintem mindegy lett volna, ha magamat adom, mert ők is elég ramaty állapotban voltak. Emily-nek konkrétan zöld volt a feje, és látványosan küzdött a hányingerrel. A kislányok jószerével gurultak, miközben hangosan pihegtek, és George-nak is akkora gyomra volt, mintha kilenc hónapos terhes lett volna ikrekkel, miközben úgy fújtatott, mint egy tüdőbeteg. Még Mogyoró is hordó méretű hasat növesztett, pedig alapvetően eléggé girhes kiskutya.

Az asztalon kiürült savlekötős levelek hánykolódtak, és eszméletlenül sok koszos és maradékos tányér. Egyetlen személy volt a helyiségben, aki boldognak, kiegyensúlyozottnak és kellemesen tápláltnak tűnt: Sophie. Elcsentem George-tól, hogy imádjam egy kicsit, közben pedig akaratlanul megtudtam Carinától, hogy Cathy nem bírta a kiképzést, és a desszertként feltálalt harminchetedik palacsinta után egy órára bent ragadt a vécében, majd nyöszörögve-fingadozva elaludt.

Szinte már-már teljesen megfeledkeztem minden nyomoromról, mert Sophie mindig felélesztette a szunnyadó anyai ösztöneimet. Csaknem teljesen átszellemültem, és egy pillanatra talán még azt is elhittem, hogy az én kisbabám, aztán anyu tönkre tette a mesevilágba illő álmodozásomat, mert dolga végeztével rájött az unokázhatnék. Engem pedig – miért is ne – betalált Ludovica. Fogalmam sincs, hogy került oda hozzám, észre sem vettem, csak, amikor már mellettem állt, és a vállamra tette a kezét.

– Mondjad csak! Mondjad! – noszogatta George már-már babusgatva.

– Melindám, én… – kezdte bizonytalanul. – Én csak… – Eddig jutott, aztán lesütötte a szemét és elkezdett előre-hátra hintázni, mint egy verselő kislány.

– Ööö… – pislogtam rá értetlenül, mert egészen eddig a percig nem tudtam, hogy ő valójában ötéves.

– Ludovica csak szeretett volna bocsánatot kérni, amiér kicsit megdorgált – beszélt helyette George.

– Megdorgált? – bukott ki belőlem a felháborodás. Azért ne nevezzünk már dorgálásnak egy orbitális méretű pofont. Vagy ha náluk ez a dorgálás, akkor milyen lehet, amikor tényleg odateszik magukat?

– Nagyon sajnálja, és biztosít afelől, hogy többet nem fog előfordulni.

Még meg is értettem volna ezt a „George beszél” dolgot, ha ő lett volna az, aki ragaszkodik a bocsánatkéréshez, Ludovica pedig dacol, ezért ő illemből elvégzi helyette a piszkos munkát. De egyértelmű volt, hogy nem ez a helyzet. A csávó totál leszart engem, és szerintem eszébe se jutott volna bocsánatot kéregetni. Ez Ludovica magánakciója volt, amit gavallér módon George vitt véghez helyette.

– M… – érkezett az újabb instrukció egy halk nyekkenés formájában.

Ekkora csicskát, baszd meeeg! – fogalmazódott meg az első gondolat a fejemben, majd menten igyekeztem is átprogramozni az agyamat, mert eszembe jutott, hogy ez a nő, akármekkora balfasz is legyen, mégiscsak a szerelmem édesanyja, aki világra hozta őt nekem, így pedig, még ha tiltakozik is ellene minden porcikám, köteles vagyok tisztelni. Már amennyire tudom, mert ahogy végignéztem rajta, sajnos nem sok tiszteletre méltót véltem felfedezni benne. Végtére is, ha ő vág pofán, akkor ne irulva-pirulva hintázgasson meg nyüszítsen előttem, hanem kérjen bocsánatot, ha akar, de ne a férjére hárítsa át a felelősséget.

– Oh! – pillantott rá George, miközben vélhetően dekódolta a jelzést. – Emellett arra is szeretne megkérni, hogy lehetőségedhez mérten mellőzd a vulgaritást a füle hallatára, mert a csúnyabeszéd nagyon felkavarja a kis törékeny lelkivilágát.

– M… – hallatott Ludovica egy újabb nyüsszentést, miközben alig láthatóan bólogatott.

– Ööö… jóóó… – bámultam rá döbbenten.

Azt hittem, ezzel véget ért a kínost jelenet, de ez a félkegyelmű nő még képes volt fokozni a helyzet abszurditását. Nevetséges módon megcsippentette George pólóját, majd rántott rajta két aprót, mintha csak egy gyerek lett volna, és jelezni próbálná az anyjának, hogy az figyeljen rá, mert be fog fosni.

– Jólesne neki egy békülő ölelés – közölte George fapofával.

Na, elmentek ti a faszomba! – hültem el teljesen.

Nem tudom, mit cselekedtem volna, ha nem Ludovica adott volna életet a férfinak, aki ellopta a szívemet, de ezen új információ majdnem biztos tudatában próbáltam a tőlem telhető legkedvesebb reakcióval szolgálni. Sose voltam az az ölelkezős fajta, mégis kénytelen voltam megadni magamat és körülfonni a karjaimmal, biztosítva ezzel arról, hogy szent a béke, nem haragszom rá.

– Sajnálom – tolta tovább a mártírt, de legalább végre megszólalt.

– Én is, hogy nem tudtam neked megszerezni a telefonszámot – mondtam, csak, hogy mondjak valamit, miközben elhúzódtam tőle.

– Megvan a szám – érkezett a felelet Danieltől.

– Megvan? – kaptam felé a fejemet megrökönyödve.

– Alan odaadta Viviennek. De sajnos nem elérhető.

– Már… hívtátok? – nyeltem egy nagyot.

– Anya és apa, én nem.

– Ö… khm… láthatom?

– Mit?

– A… a számot.

– A számot? – pislogott rám Daniel értetlenül.

– Hát ööö… hát igen, mert… hátha ismerem. Tudjátok, kurva vagyok. Hehe! Lehet, voltam vele is.

Van az úgy, mikor az ember realizálja, hogy olyan bődületes marhaságot ejtett ki a száján, ami mindenkit arra ösztökél, hogy hülyének nézze. Na, én épp ebbe a szituba kevertem magam. Zavartan körbepillantottam a társaságon, és láttam a szemekben, hogy egy életre elkönyveltek bolondnak. Ez önmagában véve nem is lett volna probléma, mert kit érdekel, mit gondolnak mások. Csak hát, az volt a bökkenő, hogy ezek az emberek nem „mások” voltak… Már nem.

– Na, jól van, Melindám – szólt oda anyu. – Ha kibékültetek, most már menjünk, jó?

– Randid van? – vigyorodott el Daniel, miközben visszavette anyutól Sophie-t, de azzal a lendülettel adta is tovább George-nak. Szó szerinte belenyomta a karjába, mintha csak egy csomag lett volna, amit éppen rakodnak.

– Danny, kicsim, ne szemtelenkedj! – szólt rá az anyja. Neki bezzeg mert pofázni.

– Csak érdeklődtem, mert Cathy kíváncsi lesz – jött a kamu duma.

– Catherine aludjon. Ráfér – intézte el anyu a válaszadást. – Te meg gyere! – intett a fejével, mire menten elkezdtem szedni a lábamat.

– A vacsorát itt ne felejtsétek! – iramodott meg Ludovica, aztán egyik percről a másikra arra lettem figyelmes, hogy majd’ leszakad mindkét kezem, ráadásképp még mindig fájtak az ujjaim, így pedig különösen kellemetlen volt az érzés.

Aztán bumm, ahogy kiléptem az ajtón, villámcsapásként hasított belém a felismerés, hogy mi történt volna, ha elkezdem beírni a telefonomba a számot, és az tényleg Tony-hoz tartozik. Mit csináltam volna akkor? Mit mondtam volna? Mit mondtam volna Tony-nak, és mi lett volna rá a reakció?