A mű eredeti címe:

Dr. Susan Forward: Toxic Parents

Overcoming Their Hurtful Legacy and Reclaiming Your Life

This edition published by arrangement with Bantam Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin

Random House LLC

Copyright © Susan Forward, 1989. All rights reserved including

the right of reproduction in whole or in part in any form.

Hungarian translation © Kövi György, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelés: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-686-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

BEVEZETÉS

ELSŐ RÉSZ
MÉRGEZŐ SZÜLŐK

I. ISTENSZERŰ SZÜLŐK

A tökéletes szülő mítosza

II. „ATTÓL, HOGY NEM ÍGY AKARTÁTOK, MÉG NAGYON FÁJT”

Az alkalmatlan szülők

III. „MIÉRT NEM HAGYJÁK, HOGY ÉLJEM A SAJÁT ÉLETEM?”

Az irányító szülők

IV. „EBBEN A CSALÁDBAN NINCSENEK ALKOHOLISTÁK”

Az alkoholisták

V. A SÉRÜLÉSEK MIND BELÜL KELETKEZNEK

A szavakkal verők

VI. A SÉRÜLÉSEK NÉHA KÍVÜL IS LÁTSZANAK

A testi erőszaktevők

VII. A VÉGSŐ ÁRULÁS

A szexuális erőszaktevők

VIII. MIÉRT VISELKEDNEK ÍGY A SZÜLŐK?

A család mint rendszer

MÁSODIK RÉSZ
ÉLETÜNK VISSZANYERÉSE

HOGYAN HASZNÁLJUK A KÖNYV MÁSODIK RÉSZÉT?

IX. NEM KELL MEGBOCSÁTANI

X. „FELNŐTT EMBER VAGYOK...”

Miért nem érzem magam mégsem annak?

XI. AZ ÖNDEFINÍCIÓ ELSŐ LÉPÉSEI

XII. KI A FELELŐS VALÓJÁBAN?

XIII. KONFRONTÁCIÓ: A FÜGGETLENEDÉS ÚTJA

XIV. AZ INCESZTUSSÉRÜLÉS BEGYÓGYÍTÁSA

XV. MEGTÖRNI AZ ÖRDÖGI KÖRT

EPILÓGUS

A KÜZDELEM ELCSITUL

UTÓSZÓ

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

BEVEZETÉS

Igaz, hogy az apám vert, de csak azért, hogy kordában tartson. Nem értem, mi köze ennek ahhoz, hogy tönkremegy a házasságom.

– GORDON

Gordon, a harmincnyolc éves ortopéd sebész akkor keresett fel, amikor hatévi házasság után felesége elhagyta. Gordon mindenáron vissza akarta őt kapni, de a felesége kijelentette, hogy ez még csak szóba sem jöhet, amíg a férje nem fordul segítségért féktelen dührohamai miatt. Az asszonyt megrémítették a férfi váratlan kitörései, és belefáradt szüntelen kritikáiba. Gordon tisztában volt saját hirtelen természetével, és hogy kiállhatatlan tud lenni, mégis sokkolta, amikor a felesége otthagyta.

Arra kértem Gordont, meséljen magáról. Miközben beszélt, néhány célzott kérdést tettem fel. Amikor a szüleiről kérdeztem, elmosolyodott, és ragyogó képet festett róluk, főleg az apjáról, egy neves kardiológusról:

Ha ő nem lett volna, ma nem lennék orvos. Ő a legjobb. A betegei valamennyien istenítik.

Megkérdeztem, most milyen a kapcsolata az apjával. Nevetett, és így szólt:

Remek volt… amíg el nem mondtam neki, hogy érdekel a természetgyógyászat. Mintha tömegmészárlást fontolgattam volna. Ez úgy három hónapja volt, és azóta minden alkalommal, amikor beszélgetünk, arról papol, hogy nem azért küldött orvosi egyetemre, hogy kuruzsló legyen belőlem. Tegnap végképp elfajult a dolog. Magánkívül volt, és azt mondta, kitagad. Ez nagyon fájt. Nem is tudom. Lehet, hogy tényleg ostobaság ez a természetgyógyászat.

Miközben Gordon az apjáról beszélt, aki nyilvánvalóan nem volt olyan csodálatos, ahogy azt a fia megpróbálta elhitetni velem, feltűnt, hogy idegesen hol összekulcsolja, hol elengedi a kezét. Amikor észrevette, abbahagyta, és tanárosan összetette az ujjait. Úgy tűnt, mintha ezt a gesztust az apjától tanulta volna. Megkérdeztem, mindig ilyen zsarnok volt-e az apja.

Nem mondanám. Úgy értem, sokat ordibált, és egy párszor elfenekelt, ahogy más gyereket is szoktak. De zsarnoknak nem nevezném.

Ahogy azt mondta, „elfenekelt”, nagyon finom érzelmi változás tűnt fel a hangjában. Rákérdeztem. Kiderült, hogy az apja szíjjal „fenekelte el”, hetente kétszer-háromszor is! A veréshez nem sok kellett: egy dacos szó, a vártnál rosszabb bizonyítvány vagy egy el nem végzett házimunka már „főbenjáró” bűnnek számított. Az apja azzal sem törődött különösebben, hol üti a gyerekét. Gordon emlékezett, hogy a hátát, a lábát, a karját, a kezét és a fenekét verte. Megkérdeztem tőle, milyen mértékben bántalmazta testileg az apja.

GORDON: – Nem vérzett vagy ilyesmi. Úgy értem, mindig elég jól megúsztam. Csak kordában akart tartani.

SUSAN: – De félt tőle, nem?

GORDON: – Halálosan. De hát ez így van rendjén a szülőkkel.

SUSAN: – Gordon, szeretné, ha a gyerekei ugyanezt éreznék maga iránt?

Gordon kerülte a tekintetem. Kezdte magát nagyon kínosan érezni. Közelebb húztam a székem, és gyöngéden folytattam:

A felesége gyerekorvos. Ha egy kisgyerek testén ugyanolyan nyomokat látna, mint amilyenek magán voltak egy-egy „elfenekelés” után, köteles lenne jelenteni a hatóságoknak?

A felismeréstől könnybe lábadt a szeme. Suttogva mondta:

Rettenetes nyomást érzek a gyomromban.

Nem tudott tovább védekezni. A fájdalmas érzés ellenére most első ízben feltárta indulatosságának legfőbb, sokáig rejtegetett forrását. Gyerekkora óta fortyogó vulkánt hordozott magában apja miatt, és ha a nyomás elviselhetetlenné vált, az első útjába eső emberre – többnyire a feleségére – ontotta a dühét. Tudtam, mi a teendőnk: felismerni és meggyógyítani a benne élő sérült kisfiút.

Amikor aznap este hazaértem, azon kaptam magam, hogy Gordonon gondolkodom. Láttam magam előtt, ahogy könnybe lábadt szemmel ráébred, mennyire rosszak voltak hozzá a szülei. Arra gondoltam, hány ezer férfival és nővel dolgoztam együtt, és hogy mindennapjaikat mennyire befolyásolják, sőt meghatározzák a gyerekkori viselkedésminták, amelyeket az érzelmileg romboló hatású szülők kényszerítettek rájuk. Rádöbbentem, hogy hány millióan lehetnek azok, akiknek fogalmuk sincs arról, miért nincs rendben az életük. Ám az ő számukra is van segítség. Ekkor született meg e könyv gondolata.

MIÉRT KELL VISSZANÉZNI?

Gordon története nem szokatlan. Tizennyolc év alatt terapeutaként több ezer pácienssel találkoztam mind a magánpraxisomban, mind klinikai csoportokban. Nagy többségüknek sérülést szenvedett az önértékelése, mert valamelyik szülő rendszeresen verte, kritizálta, azzal „viccelt”, hogy mennyire hülye, ronda, nem kellett volna világra hoznia, megsemmisítő bűntudatot keltett benne, szexuálisan bántalmazta, túl nagy felelősséget rakott a vállára vagy éppenséggel túlzottan féltette. Nagyon kevesen látták meg az összefüggést a problémáik és a szüleik között, mint ahogy Gordon sem jött rá erre. Általános érzelmi vakfoltról van szó. Az emberek nehezen látják be, mennyire befolyásolja életüket a szüleikhez fűződő kapcsolatuk.

A terápiás gyakorlat, amely korábban túlnyomórészt a kora gyerekkori hatásokra irányult, az „akkor” élményeiről áttevődött az „itt és most” helyzetre. A hangsúly áthelyeződött a jelenlegi viselkedés, kapcsolatok és tevékenységek elemzésére és megváltoztatására. Úgy vélem, ez az eltolódás abból fakad, hogy a betegek elutasítják a tetemes pénzt és időt igénylő hagyományos terápiákat, amelyek gyakran csekély eredménnyel járnak.

Messzemenően híve vagyok a destruktív viselkedésformák megváltoztatását célzó rövid távú terápiának, ám a tapasztalat megtanított, hogy nem elég csupán a tüneteket kezelni: foglalkozni kell az okaikkal is. A terápia akkor a leghatásosabb, ha párhuzamosan két szálon halad: egyrészt megváltoztatja a jelenlegi önpusztító viselkedést, másrészt elszakít a múltban elszenvedett traumák hatásától.

Gordonnak meg kellett tanulnia, hogyan kezelje haragját, de a tartós változáshoz, ami kiállja a stresszhelyzeteket, vissza kellett térnie fájdalmas gyerekkorához.

Szüleink mentális és emocionális magvakat ültetnek el bennünk – magvakat, amelyek velünk együtt fejlődnek és növekednek. Egyes családokban ezek a szeretet, a tisztelet és a függetlenség magvai. Sok más családban azonban a félelemé, a kényszeré és a bűntudaté.

Ha ön a második csoportba tartozik, ez a könyv önnek szól. Ahogy felnőtt, ezekből a magvakból láthatatlan gyomok fejlődtek ki, amelyek át- meg átszövik életét. Indáikkal tönkretették magánéletét, karrierjét vagy a családját. Önbizalmát és önbecsülését feltétlenül kikezdték.

Én segítek megtalálni és gyökerestül kitépni ezeket a gyomokat.

KIK A MÉRGEZŐ SZÜLŐK?

Egy szülő sem lehet tökéletes. Jómagam is elkövettem néhány szörnyű hibát a gyerekeimmel szemben, amivel komoly fájdalmat okoztam nekik (és magamnak is). Egyetlen szülő sem képes minden percben érzelmileg rendelkezésre állni. Teljesen normális dolog, hogy a szülő olykor rákiabál a gyerekeire. Időnként minden szülő túlzottan korlátozóvá válik. A legtöbb pedig elfenekeli a gyerekét, még ha ritkán is. Vajon ezektől a botlásoktól válnak kegyetlen vagy alkalmatlan szülőkké? Természetesen nem. A szülők is csak emberek, és nekik is megvan a maguk baja. A legtöbb gyerek pedig fel tudja dolgozni az alkalmankénti dühkitöréseket, ha mellette sok szeretetben és megértésben részesül. Azonban sok az olyan szülő, akinek negatív viselkedési formái állandóan és túlnyomórészt vannak jelen a gyerek életében. Ezek a szülők okozzák a sérülést.

Miközben megfelelő kifejezés után kutattam az ilyen szülők közös vonásainak leírására, minduntalan átfutott az agyamon egy szó: mérgező. Az ilyen szülők által okozott érzelmi károsodás méregként terjed szét a gyerek egész lényén, és ahogy a gyerek felnő, úgy fokozódik a fájdalom is. Milyen más kifejezés illene jobban azokra a szülőkre, akik állandó és ismétlődő traumával, bántalmakkal és becsmérléssel sújtják gyerekeiket, és a legtöbbször még akkor is így tesznek, amikor azok már felnőttek?

E definíció „állandó” vagy „ismétlődő” aspektusa alól vannak kivételek. A szexuális vagy a testi bántalmazás olyan traumát jelenthet, hogy nemritkán egyetlen alkalom is óriási érzelmi sérülést okoz.

Sajnos a szülői szerepet, az egyik legfontosabb készségünket, még mindig jórészt a „hasunkra ütve” gyakoroljuk. A szüleink főként olyan emberektől tanulták, akik maguk sem végeztek valami jó munkát: a saját szüleiktől. A sok időtálló módszer, amely generációról generációra száll, egész egyszerűen nem más, mint bölcsességnek álcázott rossz tanács (ugye ismerjük a mondást: „Aki a vesszőt kíméli, az a fiát nem szereti”?).

MIT TESZNEK A GYEREKKEL A MÉRGEZŐ SZÜLŐK?

A mérgező szülők felnőtt gyerekei – akár verték, túl hosszú ideig hagyták magukra kiskorukban, szexuálisan bántalmazták, beszámíthatatlanként kezelték, túlzottan féltették vagy bűntudattal terhelték őket – meglepő módon szinte mindannyian hasonló tünetektől szenvednek: a sérült önértékeléstől, ami az önpusztító viselkedésformák előidézője. Valamiképpen csaknem mindannyian értéktelennek, szeretetre méltatlannak és alkalmatlannak érzik magukat. Ezek az érzések jórészt abból erednek, hogy a mérgező szülők gyerekei – hol tudatosan, hol tudattalanul – önmagukat hibáztatják azért, mert a szüleik bántották őket. Egy védtelen, rászoruló gyerek számára elviselhetőbb a bűntudat érzése, mert valami „rosszat” tett, amivel kiérdemelte apa haragját, mint hogy elfogadja a rémisztő tényt, hogy apában, a védelmezőben, nem lehet megbízni.

Amikor ezek a gyerekek felnőnek, tovább hordozzák a bűntudat és az alkalmatlanság érzésének terheit, ami rendkívül megnehezíti számukra a pozitív énkép kialakítását. Az ebből fakadó önbizalomhiány és csökkentértékűség érzése azután életük minden aspektusát beárnyékolja.

VIZSGÁLJA MEG LELKE PULZUSÁT!

Időnként nem könnyű megállapítani, hogy a szülők mérgezőek-e, vagy azok voltak-e. Sok embernek okoz nehézséget a szüleivel való kapcsolata. Ez még önmagában nem jelenti azt, hogy a szülők érzelmileg destruktívak. Sokan bizonytalanok: vajon tényleg rosszul bántak-e velük, vagy ők „túl érzékenyek”?

A következő kérdőívvel abban szeretnék segíteni, hogy megtegye az első lépést e dilemma feloldása felé. Néhány kérdés talán szorongást és kínos érzést kelthet önben. Ez így van rendjén. Mindig nehéz bevallani magunknak az igazságot azzal kapcsolatban, hogy mennyi sérülést okoztak nekünk a szüleink. Ha fájdalmas is, teljes mértékben egészséges az érzelmi reakció.

Az egyszerűség kedvéért a kérdések többes számban utalnak a szülőkre, még ha az ön válasza esetleg csak egyikükre vonatkozik is.

Gyerekkori kapcsolata a szüleivel

1. Mondták önnek a szülei, hogy ön rossz és hitvány? Szólították-e sértő neveken? Kritizálták-e állandóan?

2. Okoztak-e önnek a szülei fizikai fájdalmat, hogy fegyelmezzék? Verték-e szíjjal, seprűnyéllel vagy más eszközökkel?

3. Alkoholizáltak vagy éltek kábítószerrel a szülei? Úgy érezte, hogy ettől összezavarodik, kínosan érzi magát, megrémül, sértve érzi magát, vagy szégyenérzete támad?

4. Súlyosan depressziósak vagy megközelíthetetlenek voltak-e a szülei érzelmi nehézségek vagy fizikai, illetve mentális betegség miatt?

5. Önnek kellett gondoskodnia a szüleiről a problémáik miatt?

6. Tettek-e önnel olyasmit, amit titokban kellett tartania? Zaklatták-e bármilyen módon szexuálisan?

7. Gyakran félt a szüleitől?

8. Félt kifejezni a dühét a szüleivel szemben?

Felnőttkori élete

1. Rendszeresen bonyolódik romboló vagy bántó jellegű kapcsolatokba?

2. Úgy gondolja, hogy ha valakihez túl közel kerül, az illető megbántja és/vagy elhagyja?

3. A legrosszabbra számít az emberektől? Az élettől általában?

4. Nehezen ismeri ki önmagát, saját érzelmeit és szándékait?

5. Attól fél, ha az emberek megismerik igazi énjét, nem fogják szeretni?

6. Szorong, amikor sikert ér el, és tart-e attól, hogy valaki „leleplezi”, hogy csaló?

7. Szokott nyilvánvaló ok nélkül haragot vagy szomorúságot érezni?

8. Maximalista?

9. Nehezen tudja elengedni és jól érezni magát?

10. Úgy tapasztalja, hogy a legjobb szándékai ellenére is úgy viselkedik, „mint a szülei”?

Felnőttkori kapcsolata a szüleivel

1. Úgy kezelik a szülei, mintha még mindig gyerek volna?

2. Élete fontos döntéseiben szüksége van-e a szülei helyesléséhez?

3. Tapasztal-e heves érzelmi vagy fizikai reakciókat, miután a szüleivel találkozott, vagy amikor tudja, hogy találkozni fog velük?

4. Fél ellenkezni a szüleivel?

5. Manipulálják-e a szülei fenyegetőzéssel vagy bűntudatkeltéssel?

6. Manipulálják-e pénzzel?

7. Érez-e felelősséget szülei érzéseivel kapcsolatban? Amikor rosszkedvűek, úgy érzi, hogy ön tehet róla? Az ön dolga volna arról gondoskodni, hogy nekik jobb legyen?

8. Úgy érzi, hogy akármit csinál, sosem elég jó a szüleinek?

9. Hisz abban, hogy egyszer talán jobbak lesznek majd a szülei?

Ha a kérdéseknek csak az egyharmadára is igennel felelt, ez a könyv nagyon sokat segíthet önnek. Még ha úgy tűnne is, hogy bizonyos fejezetek nem vonatkoznak az ön helyzetére, ne feledje, hogy minden mérgező szülő, függetlenül a bántalmazás jellegétől, végső soron ugyanolyan sebeket ejt. Például elképzelhető, hogy az ön szülei nem alkoholisták, de az alkoholista családokra jellemző káosz, bizonytalanság és az elveszett gyerekkor más mérgező szülők gyerekei számára éppen olyan valóságos. Ugyanígy a gyógyulás elvei és technikái is minden felnőtt esetében hasonlóak, ezért javaslom, hogy ne ugorjon át egyetlen fejezetet sem.

MEGSZABADULNI A MÉRGEZŐ SZÜLŐK ÖRÖKSÉGÉTŐL

Ha ön mérgező szülők felnőtt gyereke, sok mindent tehet, hogy megszabaduljon bűntudattal és kétségekkel terhelt torz örökségüktől. A könyvben végig az erre irányuló stratégiákat tárgyalom. Azt szeretném, ha bizakodva kezdene hozzá. Nem csalfa várakozással, hogy a szülei majd valami csoda folytán megváltoznak, hanem reális reménnyel, hogy ön képes lesz lelkileg kiszabadulni óriási és romboló befolyásuk alól. Csak a bátorságát kell ehhez megtalálnia. Ott rejlik önben.

Hozzásegítem, hogy tisztán felismerje és kezelni tudja ezt a befolyást, függetlenül attól, hogy jelenleg van-e konfliktusa a szüleivel, udvarias, de felszínes a kapcsolata velük, évek óta nem látta őket, vagy akár az egyikük vagy mindkettő meghalt már.

Akármennyire furcsának tűnik is, sokan vannak, akiket a szüleik még haláluk után is az uralmuk alatt tartanak. Az őket kísértő szellemek talán nem valóságosak a szó természetfölötti értelmében, de pszichológiailag nagyon is azok. A szülők követelései, elvárásai és bűntudatkeltő manipulációi még sokáig tovább élhetnek a haláluk után is.

Talán már ráébredt, hogy meg akar szabadulni szülei befolyásától. Sőt, esetleg már szembesítette is őket ezzel. Az egyik kliensem előszeretettel mondogatta: „A szüleim semmiben nem befolyásolnak. Utálom őket, ők pedig tisztában vannak vele.” De aztán belátta, hogy haragjának szításával a szülei még mindig manipulálták, és hogy a dühébe fektetett energiát élete más területeiről vonta el. A múlt szellemeinek és a jelen démonjainak elűzése során a konfrontáció fontos lépés, de soha nem szabad, hogy a harag hevében kerüljön rá sor.

„NEM ÉN VAGYOK A FELELŐS AZÉRT, AMILYEN VAGYOK?”

Mostanra azt gondolhatják: „Álljunk meg egy pillanatra, Susan! A legtöbb könyv és szakember szerint a problémáimért csak magamat hibáztathatom, és senki mást.”

Ostobaság. A szülei felelősek azért, amit tettek. Természetesen a felnőttkori életéért ön felel, de ezt az életét nagyrészt olyan élmények alakították, amelyekbe nem volt beleszólása. A tények a következők:

Nem felelős azért, amit védtelen gyerekként önnel tettek!

Felelős azért, hogy most tegyen pozitív lépéseket, és kezdjen valamit ezek hatásával!

MIBEN TUD SEGÍTENI EZ A KÖNYV?

Fontos utazásra indulunk együtt. Az igazság és a felfedezés útja lesz ez. Az út végére azt fogja tapasztalni, hogy sokkal inkább ura életének, mint azelőtt valaha bármikor. Nem teszek látványos ígéretet arra, hogy problémái egy csapásra megszűnnek, de ha van bátorsága és ereje elvégezni a munkát, amelyet e könyvben javaslok, képes lesz visszavenni szüleitől a felnőtt embert megillető hatalom és méltóság jelentős részét.

Ennek a munkának azonban érzelmi ára van. Ha megszabadul elhárító mechanizmusaitól, a düh, a szorongás, a fájdalom, a zavar és legfőképpen a gyász érzését fogja tapasztalni. A szüleiről egész életén át hordozott kép lerombolása a veszteség és az elhagyatottság heves érzéseit válthatja ki. Azt javaslom, hogy a könyv anyagát saját tempójában dolgozza fel. Ha a munka bizonyos részeit kínosnak érzi, áldozzon rájuk bőséges időt. A haladás számít, nem a gyorsaság.

A könyvben tárgyalt fogalmak illusztrálása során jelentős mértékben támaszkodtam a praxisomban előforduló esetekre. Némelyikük magnófelvételek közvetlen átirata, másokat pedig a feljegyzéseim alapján rekonstruáltam. Mindegyik levelet a nyilvántartásomból választottam ki, és megtartottam eredeti szövegüket. A nem rögzített terápiás foglalkozások még elevenen élnek az emlékezetemben. Minden igyekezetemmel azon voltam, hogy úgy adjam vissza őket, ahogy lezajlottak. Jogi okokból csak a neveket és az azonosítható körülményeket változtattam meg. Egyetlen esetet sem „dramatizáltam”. Az idézett esetek kirívónak tűnhetnek, ám valójában tipikusak. Nem provokatív vagy drámai dolgok után kutattam az aktáimban. Éppen ellenkezőleg: olyan eseteket választottam ki, amelyek a praxisomban nap mint nap hallott történeteket tükrözik. A témák, amelyeket a könyvben felvetek, nem az emberi állapot torzulásai, hanem annak részei.

A könyv két részre tagolódik. Az első részben azt vizsgáljuk meg, hogyan fejtik ki tevékenységüket a mérgező szülők különféle típusai. Feltárjuk, hányféleképpen okozhattak – vagy okozhatnak még ma is – fájdalmat önnek a szülei. Ennek megértésével kezdhet azután hozzá a második részhez, amelyben konkrét viselkedési technikákat ismertetek. Ezek segítségével képes lesz a maga oldalára billenteni a hatalmi egyensúlyt mérgező szüleivel fennálló kapcsolatában.

A szülők negatív erejének csökkentése lassú folyamat. Ám végül felszabadul belső ereje, éveken át rejtegetett énje – az egyedi és szerető ember. Együtt szabadítjuk fel ezt az embert, hogy az élete végre a sajátja lehessen.

ELSŐ RÉSZ

MÉRGEZŐ SZÜLŐK

I.

ISTENSZERŰ SZÜLŐK

A TÖKÉLETES SZÜLŐ MÍTOSZA

Az ókori görögöknek volt egy problémájuk. Az istenek az Olümposz éteri magasságából néztek le rájuk, és minden fölött ítélkeztek, amibe a görögök belefogtak. És ha az istenek elégedetlenek voltak, azonnal büntettek. Nem kellett, hogy kedvesek legyenek. Nem kellett, hogy igazságosak legyenek. Még csak arra sem volt szükség, hogy igazuk legyen. Valójában lehettek teljes mértékben irracionálisak is. Ha a szeszélyük úgy hozta, az embert visszhanggá változtatták, vagy arra ítélték, hogy örök időkön át egy sziklát görgessen fölfelé a hegyen. Mondanunk sem kell, ezeknek a hatalmas isteneknek a kiszámíthatatlansága meglehetős félelmet és zavarodottságot váltott ki halandó híveik körében.

Nincs ez másképp a mérgező szülő és a gyerek kapcsolatában sem. A gyerek szemében a kiszámíthatatlan szülő félelmetes istennek tűnik. Egészen kicsi korunkban istenszerű szüleink a mindenséget jelentik számunkra. Nélkülük nem kapnánk szeretetet, oltalmat, hajlékot és táplálékot. Ők a mi mindenható gondviselőink. Mi rájuk vagyunk utalva, ők pedig gondoskodnak rólunk.

Mivel nincs mihez vagy kihez hasonlítanunk őket, feltételezzük, hogy szüleink tökéletesek. Ahogy világunk kitágul, és túllépi bölcsőnk határait, szükségünk van rá, hogy a nagy ismeretlen ellen, amivel egyre többször találkozunk, megőrizzük a tökéletességnek ezt a képét. Amíg tökéletesnek hisszük szüleinket, addig biztonságban érezzük magunkat.

Életünk második és harmadik évében érvényesíteni kezdjük függetlenségünket. Nem engedjük, hogy bilire szoktassanak bennünket, és sportot csinálunk az ellenkezésből. Ekkor tesszük magunkévá a nem szót, mert ezzel tudunk egy kicsit beleszólni a saját életünkbe, az igen pedig pusztán engedékenységünk jele. Küzdünk egyéni identitásunkért, saját akaratunk megszilárdításáért.

A szülőkről való leválás folyamata a pubertás és a kamaszkor idején éri el csúcspontját, amikor aktívan szembeszállunk a szülők értékeivel, ízlésével és tekintélyével. Stabil családban a szülők jórészt képesek kivédeni az ilyen változások keltette szorongást. Ha nem is bátorítják kifejezetten, többnyire azért igyekeznek tolerálni gyerekük bontakozó függetlenségét. A megértő szülők, emlékezve saját tinédzser éveikre, elfogadják a lázadást mint az érzelmi fejlődés normális szakaszát, és megnyugtatják magukat, hogy „majd elmúlik”.

A mérgező szülők nem ilyen megértőek. A szobatisztaságra szoktatástól a kamaszkorig a lázadást, sőt az egyéni különbségeket is személyes támadásnak tekintik. Ahelyett, hogy segítenék az egészséges fejlődést, tudattalanul aláássák, gyakran abban a hitben, hogy gyerekük érdekében cselekszenek. Ilyenkor azt mondják, hogy „ez csak erősíti a gyerek jellemét”, vagy „meg kell tanulnia különbséget tenni jó és rossz között”. Ám negatív módszereikkel valójában elfojtják a gyerek bimbózó függetlenségét, és kárt tesznek önbecsülésében. Akármennyire hiszik is ezek a szülők, hogy igazuk van, érthetetlen, heves és váratlan bántalmazásaikkal összezavarják a gyereket.

Kultúránk és a különböző vallások szinte egyhangúlag a szülői tekintély mindenhatóságát támogatják. Elfogadható, ha kifejezzük haragunkat férjünkkel, feleségünkkel, testvérünkkel, főnökünkkel vagy barátunkkal szemben, de szinte tabunak számít érdekeink érvényesítéséért a szüleinkkel konfrontálódni. Hányszor hallottuk, hogy „ne feleselj az anyáddal”, vagy „ne merészelj kiabálni az apáddal”? A zsidó-keresztény hagyomány révén, amely az „atyaúristent” hirdeti, és azt parancsolja, hogy „tiszteld apádat és anyádat”, kollektív tudattalanunkban ez a tabu szentnek számít. Ugyanez köszön vissza iskoláinkban, templomainkban, a kormányban („vissza a családi értékekhez”), sőt a munkahelyeken is.

Általános felfogás, hogy a szüleinknek joguk van irányítani bennünket, pusztán mert életet adtak nekünk. A gyerek istenszerű szülei kegyeire van bízva, és az ókori görögökhöz hasonlóan sosem tudhatja, mikor sújt le rá a következő villám. A mérgező szülők gyereke viszont tudja, hogy a villám előbb vagy utóbb, de le fog csapni. Ez a félelem mélyen a gyerekbe ivódik, és együtt nő vele. Minden felnőtt emberben – legyen mégoly sikeres is –, akivel azelőtt mostohán bántak, mélyen legbelül ott rejtőzik egy kiszolgáltatott, rémült kisgyerek.

AZ ISTENEK KIENGESZTELÉSÉNEK ÁRA

Ahogy a gyerek önértékelése sérül, úgy válik fokozottan függővé, és ezzel együtt nő az az igénye, hogy elhiggye: a szülei megvédik, és gondoskodnak róla. Az érzelmi és testi bántalmazásoknak csak úgy van értelmük a gyerek számára, ha magára veszi a felelősséget mérgező szülei magatartásáért.

Nem számít, hogy az ön szülei mennyire mérgezők, mindenképpen szüksége van arra, hogy istenítse őket. Még ha egy bizonyos szinten meg is érti, hogy az apja rosszat tett, amikor megverte, mégis úgy hiszi, jogosan tette. Az intellektuális megértés nem elegendő, hogy érzelmeit meggyőzze: nem ön volt a felelős. Az egyik kliensem ezt így fogalmazta meg: „Tökéletesnek hittem őket, és amikor bántottak, azt gondoltam, én vagyok a rossz.”

Az istenszerű szülőkbe vetett hit két alapvető doktrínára épül:

1. „Én rossz vagyok, a szüleim pedig jók.”

2. „Én gyenge vagyok, a szüleim pedig erősek.”

Ezek olyan erejű hiedelmek, hogy még sokáig tovább élhetnek akkor is, amikor ön fizikailag már nem függ a szüleitől. Ezek a hiedelmek tartják életben a szülők istenszerűségébe vetett hitet. Lehetővé teszik, hogy ön elkerülje a fájdalmas igazságot: istenszerű szülei valójában cserbenhagyták, amikor teljesen kiszolgáltatott volt.

Az első lépés afelé, hogy életét a saját kezébe vegye, az, hogy szembenéz ezzel az igazsággal. Ehhez bátorságra lesz szüksége, de ha olvassa ezt a könyvet, máris elkötelezte magát a változás mellett. Ehhez is bátorság kell.

„NEM HAGYJÁK, HOGY ELFELEJTSEM, MEKKORA SZÉGYENT HOZTAM RÁJUK”

A huszonnyolc éves, feltűnően csinos, barna hajú Sandy, akinek szemmel láthatóan mindene megvolt, súlyos depresszióban szenvedett, amikor először eljött hozzám. Elmondta, hogy az életében mindennel elégedetlen. Több éven át virágkötőként dolgozott egy jó nevű üzletben. Mindig arról álmodott, hogy saját vállalkozásba kezd, de meg volt győződve róla, hogy nem elég okos a boldoguláshoz. Rettegett a kudarctól.

Sandy két éven keresztül próbált teherbe esni, de nem sikerült neki. Ahogy beszélgettünk, kezdtem rájönni, hogy emiatt nagyon neheztel a férjére, és alkalmatlannak érzi magát a kapcsolatban, annak ellenére, hogy férje őszinte megértést és szeretetet tanúsított iránta. A problémáját csak súlyosbította egy anyjával nemrég folytatott beszélgetés:

Teljesen a rögeszmémmé vált ez az egész terhességdolog. Amikor anyával ebédeltem, elmondtam neki, mennyire csalódott vagyok. Azt mondta: „Lefogadom, hogy a miatt az abortusz miatt van az egész. Isten útjai kifürkészhetetlenek.” Azóta állandóan sírok. Nem engedi, hogy elfelejtsem.

Az abortuszról kérdeztem. Némi habozás után elmesélte, hogy történt:

Középiskolás voltam. A szüleim rendkívül szigorú katolikusok, ezért az egyházközség iskolájába jártam. Gyorsan nőttem, és tizenkét éves koromra már 165 centi magas voltam, 65 kiló, és 36-os melltartót hordtam. A fiúk kezdtek felfigyelni rám, és ez nagyon tetszett. Apát megőrjítettem ezzel. Amikor egyik este meglátta, hogy búcsúpuszit adok egy fiúnak, kurvának nevezett. Úgy ordított, hogy az egész környék hallotta. Attól fogva nem volt megállás. Amikor csak elmentem egy fiúval, apa mindig azt mondta, hogy pokolra jutok. Soha nem enyhült meg. Azt gondoltam, így is, úgy is átkozott vagyok, ezért aztán tizenöt évesen lefeküdtem egy sráccal. Amilyen a szerencsém, teherbe estem. Amikor a szüleim megtudták, magukon kívül voltak. Megmondtam nekik, hogy nem akarom megtartani a gyereket. Ettől teljesen begőzöltek. Egyre csak azt üvöltözték, hogy halálos bűnt követek el. Ha még nem tartanék a pokol felé, biztosra vették, hogy ez végképp odajuttat. Csak úgy tudtam kicsikarni tőlük a szülői beleegyezést, hogy öngyilkossággal fenyegetőztem.

Megkérdeztem Sandytől, hogy mentek a dolgok az abortusz után. Szinte összeroskadt a székén, és annyira reményvesztett volt a tekintete, hogy összeszorult a szívem.

Végképp kegyvesztetté váltam. Úgy értem, apától már azelőtt is rettenetesen kivoltam, de most úgy éreztem, élni sincs jogom. Minél jobban szégyelltem magam, annál inkább próbáltam jóvátenni a dolgokat. Legszívesebben visszapergettem volna az időt, hogy visszaszerezzem a szeretetet, amit kiskoromban kaptam. De mindig előhozzák. Állandóan azt hajtogatják, hogy micsoda szégyent hoztam rájuk. Nem hibáztatom őket. Nem lett volna szabad ezt tennem. Úgy értem, olyan sokat vártak tőlem erkölcsileg. Szeretném valahogy jóvátenni, hogy ennyire megbántottam őket a bűneimmel. Úgyhogy mindent megteszek, amit csak akarnak. A férjemnek ez az idegeire megy. Nagyon csúnyán veszekszünk emiatt. Nem tehetek róla. Egyszerűen szeretném, ha megbocsátanának.

Ahogy ezt az elragadó fiatal nőt hallgattam, nagyon megindított a szenvedése, amit a szülei viselkedése okozott, és az, hogy mekkora szüksége volt rá, hogy letagadja az ő felelősségüket ezért a szenvedésért. Szinte kétségbeesetten próbált győzködni, hogy mindenről ő tehet. Az önvádat csak tetézte szüleinek bigott vallásossága. Tudtam, nagyon sok munkámba kerül majd, hogy Sandyvel megláttassam, szülei valójában milyen kegyetlenek voltak vele, és mennyire meggyötörték érzelmileg. Úgy döntöttem, hogy ezúttal nem tartom magamban személyes véleményemet.

SUSAN: – Mondok én magának valamit. Nagyon feldühít, ami azzal a lánnyal történt. Szerintem a szülei szörnyen viselkedtek. Visszaéltek a vallásukkal, hogy megbüntessék. Ezt nem érdemelte meg.

SANDY: – Kétszer is halálosan vétkeztem!

SUSAN: – Gyerek volt még. Ha elkövetett is egy-két hibát, nem fizethet értük egy életen át. Még az egyház is megengedi, hogy ha levezekeltük a bűneinket, folytassuk tovább az életet. Ha a szülei tényleg olyan jók volnának, mint ahogy mondja, együttérzést mutattak volna.

SANDY: – Meg akarták menteni a lelkem. Ha nem szeretnének ennyire, nem is törődnének velem.

SUSAN: – Nézzük ezt más szemszögből. Mi történt volna, ha nincs abortusza? És szül egy kislányt. Most lenne tizenhat éves, nem?

Sandy bólintott. Próbálta megérteni, hova akarok kilyukadni.

SUSAN: – Tegyük fel, hogy teherbe esik. Úgy bánna vele, ahogy a szülei bántak önnel?

SANDY: – Soha nem lennék rá képes!

Sandy felismerte szavai jelentőségét.

SUSAN: – Jobban szeretné őt. És a szüleinek is jobban kellett volna szeretniük magát. Ez az ő kudarcuk, nem a magáé.

Sandy a fél életét azzal töltötte, hogy rafinált elhárító mechanizmusokból falat épített fel. Az ilyen védőfalak nagyon is gyakoriak a mérgező szüleik gyerekeinél. Különféle pszichológiai építőkövekből állhatnak össze, de a legáltalánosabban használt anyag – Sandy védőfala is főként ebből állt – különösen ellenálló. A neve: tagadás.

A TAGADÁS EREJE

A tagadás a legkezdetlegesebb, egyúttal a legerősebb lelki elhárító mechanizmus. Eszköze a mondvacsinált valóság, amellyel mérsékeli, sőt akár meg nem történtté teszi bizonyos fájdalmas élmények hatását. Néhányunkkal még azt is elfeledteti, hogy mit tettek velünk a szüleink, így biztosítva, hogy piedesztálon maradhassanak.

A tagadás nyújtotta megkönnyebbülés a legjobb esetben is csak átmeneti, és ezért nagy árat fizetünk. A tagadás segítségével fojtjuk vissza forrongó érzelmeinket. Minél tovább tesszük ezt, annál inkább fokozódik bennünk az érzelmi feszültség. A nyomás előbb-utóbb elviselhetetlenné válik, aminek következtében érzelmi válságba kerülünk. Amikor ez bekövetkezik, szembesülnünk kell az igazsággal, amelyet olyan kétségbeesve próbáltunk kikerülni, csakhogy mindez rendkívüli stressz közepette történik. Ha a tagadást rögtön az elején le tudjuk küzdeni, a szelep megnyitásával és a gőz kiengedésével elkerülhetjük a krízist.

Sajnos nem csak az önben működő tagadással kell megküzdenie. A szüleinek szintén megvannak a saját elhárító mechanizmusaik. Amikor a múlt igazságát próbálja rekonstruálni, és főleg amikor ez az igazság rossz fényt vet a szüleire, ők általában ragaszkodnak ahhoz, hogy „nem volt az olyan komoly”, vagy „nem is úgy volt az”, sőt „egyáltalán meg sem történt”. Az ilyen kijelentések meghiúsíthatják az ön azon igyekezetét, hogy rekonstruálja saját múltját, és elbizonytalaníthatják saját benyomásait és emlékeit illetően. Megrendítik a valóságfelismerő képességébe vetett bizalmát, és ezzel még inkább megnehezítik, hogy újraépítse önbecsülését.

Sandyben olyan erősen működött a tagadás, hogy nemcsak saját valóságát nem volt képes felismerni, hanem még azt sem tudta belátni, hogy létezik egy másik valóság. Együtt éreztem a fájdalmával, de rá kellett vennem, hogy legalább képzelje el annak lehetőségét, hogy hamis képet őrizget a szüleiről. Igyekeztem minél kíméletesebb lenni:

Tiszteletben tartom, hogy szereti a szüleit, és jó embereknek tartja őket. Biztosra veszem, hogy az élete során tettek magáért jó dolgokat. De valahol tudnia vagy legalább éreznie kell, hogy a szerető szülők nem támadják ennyire kíméletlenül a gyerekük önérzetét és önbecsülését. Nem akarom elszakítani a szüleitől és a vallásától. Nem kell, hogy megtagadja őket és az egyházat. De a depresszió feloldása talán jórészt azon múlik, el tudja-e hessegetni azt a fantáziaképet, hogy a szülei tökéletesek. Kegyetlenek voltak magához. Bántották. Bármit tett is, az már megtörtént. Akármennyit szónokolnak, ezen már nem lehet változtatni. Nem érzi, mekkora fájdalmat okoztak annak az érzékeny kislánynak? És hogy nem lett volna szabad ezt tenniük?

Sandy „igenje” szinte alig volt hallható. Megkérdeztem, fél-e erre gondolni. Csak bólintott. Nem volt képes félelme mélységéről beszélni. De azért bátran kitartott.

A KILÁTÁSTALAN REMÉNY

Két hónapos terápia után Sandy némi haladást ért el, de még mindig ragaszkodott a tökéletes szülők mítoszához, és így továbbra is magát okolta élete boldogtalanságáért. Arra kértem, hívja el szüleit egy terápiás beszélgetésre. Azt reméltem, ha rá tudom őket ébreszteni, viselkedésük mennyire mélyen kihatott lányuk életére, talán belátják felelősségüket, és megkönnyítik Sandynek, hogy hozzákezdjen negatív énképe megváltoztatásához.

Épphogy megismerkedtünk, amikor az apja hirtelen kifakadt:

Maga nem tudja, doktornő, milyen rossz gyerek volt Sandy. Bolondult a fiúkért, állandóan csábítgatta őket. Az az átkozott abortusz az oka minden bajának.

Láttam, hogy Sandy szeme könnybe lábad. Azonnal a védelmére keltem:

Sandynek nem ettől van problémája, és nem azt kértem önöktől, hogy ráolvassák a bűneit. Ha csak ezért jöttek el, semmire nem jutunk.

Ez nem vált be. Figyelmeztetéseim ellenére Sandy apja és anyja az egész beszélgetés során felváltva támadták a lányukat. Hosszú volt ez az óra. Amikor elmentek, Sandy azonnal mentegetni kezdte őket:

Tudom, hogy ma tényleg nem voltak a segítségemre, de remélem, azért szimpatikusak. Igazán jó emberek, csak zavarta őket, hogy itt vannak. Talán nem is kellett volna szólnom nekik… Biztos kiborultak tőle. Nincsenek az ilyesmihez hozzászokva. De tényleg szeretnek… csak adjon nekik egy kis időt, és meglátja.

Ez és még néhány hasonló foglalkozás nyilvánvalóvá tette, mennyire elzárkóztak Sandy szülei mindentől, ami megkérdőjelezte lányuk problémáival kapcsolatos látásmódjukat. Egyikük sem volt hajlandó felelősséget vállalni ezekért a problémákért. Sandy pedig továbbra is bálványozta őket.

„CSAK SEGÍTENI AKARTAK”

A mérgező szülők felnőtt gyerekei közül sokak számára a tagadás egyszerű, tudattalan mechanizmus, amellyel bizonyos eseményeket és érzéseket száműznek tudatukból, és úgy tesznek, mintha ezek soha meg sem történtek volna. Viszont mások, Sandyhez hasonlóan, kifinomultabb eszközt alkalmaznak: a racionalizálást. Amikor racionalizálunk, „észérvekkel” magyarázzuk meg azt, ami fáj és kínos.

Lássunk néhány tipikus példát erre:

• Az apám csak azért üvöltözött velem, mert az anyám nem hagyta békén.

• Az anyám csak azért ivott, mert magányos volt. Többet kellett volna otthon maradnom vele.

• Az apám vert, de nem azért, hogy bántson, hanem hogy embert neveljen belőlem.

• Az anyám azért nem törődött velem soha, mert olyan boldogtalan volt.

• Megértem, hogy az apám molesztált. Az anyám nem feküdt le vele, a férfiak meg nem tudnak meglenni szex nélkül.

Ezekben a racionalizálásokban egyetlen közös dolog van: arra szolgálnak, hogy elfogadhatóvá tegyék az elfogadhatatlant. A felszínen, úgy tűnik, be is válnak, de valahol a lelke mélyén ön tudja az igazságot.

„CSAK AZÉRT CSINÁLTA, MERT…”

A negyvenes éveiben járó alacsony, gesztenyebarna hajú Louise-tól harmadik férje készült elválni. Felnőtt lánya unszolására jött el terápiára, aki azzal fenyegette, megszakítja vele a kapcsolatot, ha nem tesz valamit féktelen gyűlölködése ellen.

Amikor először megláttam Louise-t, merev tartása és szorosan összezárt ajka mindent elárult. Lefojtott, haragvó vulkán volt. A válásáról kérdeztem. Elmondta, hogy minden férfi elhagyta az életében, legutoljára éppen a mostani férje.

Az a fajta nő vagyok, aki mindig a rossz férfit választja. Az elején mindegyik kapcsolat istenien működik, de tudom, hogy nem marad így.

Figyelmesen hallgattam, amint azt fejtegeti, mennyire aljas minden férfi. Majd elkezdte az apjához hasonlítani azokat a férfiakat, akik az életében megfordultak:

Istenem, miért nem tudok egy olyan férfit találni, mint az apám? Olyan volt, mint egy filmsztár… egyszerűen mindenki imádta. Úgy értem, karizmája volt, csak úgy vonzotta az embereket. Anyám sokat betegeskedett, az apámmal mentünk el mindenhova… csak ő meg én. Ez volt életem legszebb időszaka. Az apámnak a közelébe sem érnek.

Megkérdeztem Louise-t, él-e még az apja. Rendkívül feszültté vált, úgy felelt:

Nem tudom. Egy nap egyszerűen eltűnt. Úgy tízéves lehettem. Anyámmal nem lehetett együtt élni, aztán apám egyszer csak otthagyta. Se üzenet, se telefon, semmi. Istenem, annyira hiányzott! Amikor elment, körülbelül egy évig biztos voltam benne, hogy esténként az ő kocsiját hallom… Nem hibáztathatom azért, amit csinált. Olyan életerős férfi volt. Ki akarná lekötni magát egy beteg feleség meg egy gyerek mellé?

Louise azzal töltötte az életét, hogy bálványozott apja visszatérését várta. Mivel képtelen volt szembenézni apja szívtelenségével és felelőtlenségével, mindent átszövő racionalizálással őrizgette istenszerű képét, annak ellenére, hogy viselkedése milyen kimondhatatlan fájdalmat okozott neki.

Racionalizálással el tudta fojtani apja iránti haragját is, amiért az elhagyta őt. Sajnos ez a harag más férfiakkal való kapcsolataiban talált utat magának. Amikor megismerkedett valakivel, egy ideig simán mentek a dolgok, de ahogy közelebb kerültek egymáshoz, nem tudott úrrá lenni az elhagyatástól való félelmén. A félelem kivétel nélkül mindig gyűlölködésbe csapott át. Abban, hogy minden férfi ugyanazért hagyja el, nem ismerte fel az ismétlődő sémát: ahogy közelebb kerülnek hozzá, egyre ellenségesebbé válik. Éppen ellenkezőleg: az, hogy mindig elhagyják, csak igazolta szemében gyűlölködését.

KIRE HARAGSZIK VALÓJÁBAN?

Az egyetemen az egyik pszichológia-tankönyvben szerepelt egy illusztrációsorozat, amely szemléletesen ábrázolta, hogyan vezetik le az emberek érzéseiket – főként a haragot. Az első képen egy férfi volt, akit éppen lehord a főnöke. A férfi számára nyilvánvalóan veszélyes lett volna visszakiabálni, így a második képen láthattuk, ahogy hazaérve a feleségén tölti ki a haragját. A harmadik kép az asszonyt mutatta, amint a gyerekekkel kiabál. A gyerekek belerúgtak a kutyába, a kutya pedig megharapta a macskát. A képsorban az volt a nagyszerű, hogy látszólagos egyszerűsége ellenére meglepően pontosan ábrázolta, miként visszük át indulatainkat a kiváltó személyről egy könnyebb célpontra.

Erre tökéletes példa, ahogy Louise a férfiakról vélekedik: „Mind gyávák és szemetek… Az ember nem bízhat meg bennük. Mindig ellened fordulnak. Elegem van abból, hogy a férfiak csak kihasználnak.”

Louise-t elhagyta az apja. Ha belátta volna ezt a tényt, el kellett volna szakadnia dédelgetett fantáziaképeitől és apja istenszerű képétől. El kellett volna engednie az apját. Ehelyett az apja iránti haragját és bizalmatlanságát kivetítette más férfiakra.

Anélkül, hogy tudatában lett volna, Louise következetesen olyan férfiakat választott, akik viselkedésükkel csalódást is okoztak neki, és dühítették is. Amíg dühét ki tudta tölteni a férfiakon általában, nem kellett éreznie apja iránti haragját.

Sandy, akivel már találkoztunk ebben a fejezetben, a férjére vetítette haragját és csalódottságát amiatt, ahogy a szülei a terhességét és az abortuszt kezelték. Nem tudta megengedni magának, hogy haragudjon a szüleire – ez túlságosan fenyegette volna isteni mivoltukat a szemében.

A HALOTTAKRÓL VAGY JÓT, VAGY SEMMIT!

A halállal nem ér véget a mérgező szülők istenítése, sőt valójában még fokozódhat is.

Legyen bármilyen nehéz az élő szülők okozta sérüléseket elismerni, sokszorosan nehezebb azt a szülőt vádolni, aki már meghalt. A halottak bírálása óriási erejű tabu, olyan, mintha belerúgnánk egy magatehetetlen emberbe. Ennek következtében még a legkegyetlenebb bántalmazó is egyfajta szentté válik. A halott szülők istenítése szinte automatikus.

Sajnos, míg a mérgező szülőt védi a sír szentsége, az élők tovább viselik az érzelmi terheket. „A halottakról vagy jót, vagy semmit” – lehet, hogy kedvelt közhely, de gyakran akadályozza a halott szülőkkel való konfliktusok tényleges feloldását.

„TE MINDIG AZ ÉN KIS KUDARCOM LESZEL”

Valerie-t, egy magas, finom vonású, harmincas évei végén járó énekesnőt egyik közös barátunk küldte hozzám. Aggasztotta, hogy Valerie önbizalomhiánya miatt nem tudja megragadni a lehetőségeket, amelyek énekesi pályáján kínálkoznak. Alig telt el negyedóra a foglalkozásból, amikor Valerie bevallotta, hogy karrierjének nincs jövője:

Több mint egy éve nem kaptam felkérést, még egy bárba sem. Mostanáig egy irodában dolgoztam, hogy fizetni tudjam a számláimat. Nem is tudom. Talán csak egy lehetetlen álmot kergetek. A minap a szüleimnél vacsoráztam, és beszéltem nekik a problémáimról. Az apám azt mondta: „Ne aggódj. Te mindig az én kis kudarcom leszel.” Biztosra veszem, hogy fel sem merült benne, mekkora fájdalmat okoz, de a szavai szinte megsemmisítettek.

Azt mondtam Valerie-nek, hogy ilyen helyzetben mindenki megbántódna. Az apja kegyetlenül és durván megsértette. Azt felelte:

Ez nem újdonság. Erről szól az életem. Én voltam a család selejtje. Mindenért engem hibáztattak. Ha apámnak baja volt anyámmal, annak én voltam az oka. Olyan volt, mint amikor megakad a tű a hanglemezen. És mégis, amikor olyat tettem, ami neki is tetszett, repesett a büszkeségtől, és dicsekedett velem a barátainak. Istenem, annyira jólesett, amikor kivívtam az elismerését, de néha úgy éreztem, mintha játszana az érzelmeimmel.

A következő hetekben nagyon intenzíven dolgoztunk Valerie-vel. Éppen kezdte magához engedni apja miatti haragja és bánata valódi erejét.

És akkor apját elvitte a szívroham.

Halála váratlan volt – hirtelen és sokkoló, olyan, amire senki nem számít. Valerie-t lesújtotta a bűntudat, amiért a terápia során annyira utat engedett haragjának.

Csak ültem ott a templomban, és hallgattam, ahogy magasztalják, és áradoznak, hogy milyen csodálatos ember volt egész életében. Azt éreztem, mekkora hülyeség volt tőlem, hogy őt hibáztatom a bajaimért. Szerettem volna kiengesztelni a fájdalomért, amit én okoztam neki. Egyre csak az járt a fejemben, milyen ocsmány voltam vele állandóan. Nem akarok többet a rossz dolgokról beszélni… most már nem számít.

A gyász egy időre letérítette útjáról Valerie-t, de végül belátta, hogy apja halála nem változtatott azon, ahogy az a lányával bánt gyerekkorában és felnőttként is. Valerie ekkor már csaknem hat hónapja járt terápiára. Örömmel láttam, hogy egyre erősödik az önbizalma. Még mindig nehezen boldogul az énekesi pályán, de ez már nem azért van, mert nem próbálkozik.

NEM ISTENEK

Az istenszerű szülők szabályokat állítanak fel, ítélkeznek és fájdalmat okoznak. Ha ön isteníti szüleit, akár élnek, akár meghaltak már, azzal elfogadja, hogy az ő elvárásaik szerint éljen. Elfogadja a fájdalmas érzéseket mint életének velejáróit, sőt talán még be is beszéli magának, hogy használnak önnek. Itt az ideje, hogy ezzel felhagyjon. Amikor lehozta a szüleit a valóság talajára, és vette a bátorságot, hogy annak lássa őket, amik, hozzáfoghat, hogy kiegyenlítse a hatalmi viszonyokat velük való kapcsolatában.

II.

„ATTÓL, HOGY NEM ÍGY AKARTÁTOK, MÉG NAGYON FÁJT”

AZ ALKALMATLAN SZÜLŐK

A gyerekeknek alapvető és elidegeníthetetlen joguk, hogy táplálják, ruházzák, óvják és védjék őket. De a fizikai jogok mellett joguk van ahhoz is, hogy emocionális gondoskodásban részesüljenek, tiszteletben tartsák érzelmeiket, és úgy bánjanak velük, hogy kifejlődhessen önbecsülésük.

A gyerekeknek ezenkívül joguk, hogy viselkedésükhöz megfelelő szülői útmutatást kapjanak, szabad hibákat elkövetniük, és joguk van ahhoz, hogy testi, érzelmi bántódás nélkül fegyelmezzék őket.

Végül a gyerekeknek joguk van ahhoz, hogy gyerekek lehessenek. Joguk van korai éveiket játékkal, spontánul és felelőtlenül eltölteniük. Magától értetődő, hogy a szerető szülő a felnövekvő gyereket segíti az érésben azzal, hogy rábíz egyes feladatokat és házi teendőket, de soha nem a gyerekkor rovására.

HOGYAN TANULUNK MEG ELIGAZODNI A VILÁGBAN?

A gyerekek válogatás nélkül, szivacsként szívnak magukba minden verbális és nem verbális üzenetet. Hallgatnak a szüleikre, figyelik őket, és utánozzák a viselkedésüket. Mivel a családon kívül szinte semmilyen más értékrendet nem ismernek, mindaz, amit otthon magukról és másokról megtanulnak, egyetemes igazságként ivódik be a lelkükbe. A szülői példa alapvetően meghatározza a gyerek fejlődő identitástudatát – legfőképpen nemi identitásának kialakulását. Bár az elmúlt húsz év során a szülők szerepe drámai változásokon ment keresztül, ma is ugyanazok a kötelezettségek vonatkoznak rájuk, mint amelyek az ön szüleire is hárultak:

1. Kötelesek ellátni gyerekük fizikai szükségleteit.

2. Kötelesek megóvni gyereküket a fizikai bántalmaktól.

3. Kötelesek kielégíteni gyerekük szeretet-, figyelem- és érzelemigényét.

4. Kötelesek megvédeni gyereküket az érzelmi ártalmaktól.

5. Kötelesek morális és etikai útmutatást adni gyereküknek.

A listát nyilván még folytathatnánk, de ez az öt feladat az, amely az elégséges szülői tevékenység alapját képezi. A mérgező szülők, akikről e könyv szól, ritkán jutnak tovább az első pontnál. Érzelmi stabilitásukat és lelki egészségüket tekintve jobbára ők is jelentős károsodásokat szenvednek (vagy szenvedtek) el. Nemcsak hogy gyakran képtelenek kielégíteni gyerekeik szükségleteit, de sok esetben elvárják, sőt megkövetelik, hogy a gyerekek viseljék a szülők gondját.

Amikor a szülő saját teendőit a gyerekre kényszeríti, a családi szerepek összemosódnak, eltorzulnak vagy felcserélődnek. Ha a gyerek arra kényszerül, hogy saját, sőt akár szülei szülője legyen, nincs kit követnie, nincs kitől tanulnia, és nincs kire felnéznie. Az érzelmi fejlődésnek ebben a döntő szakaszában szülői példakép híján a gyerek személyes identitása elsodródik a szerepzavar fenyegető tengerében.

Les, egy sportszeráruház harmincnégy éves tulajdonosa azért keresett fel, mert munkamániája tönkretette az életét.

A házasságom pokollá vált, mert folyton csak dolgoztam. Vagy eltűntem, vagy otthon is a munkával foglalkoztam. A feleségem elhagyott, mert elege lett, hogy egy robottal él együtt. Az új barátnőmmel ugyanezt csinálom. Utálom az egészet. Komolyan. De egyszerűen nem tudom, hogyan lazítsak.

Les elmondta, hogy nehezen tud kifejezni bármilyen érzelmet is, főleg a gyöngéd, szerető érzéseit. Keserűen mondta, hogy a jókedv számára ismeretlen fogalom.

Nagyon szeretném boldoggá tenni a barátnőmet, de amikor csak elkezdünk beszélgetni, valahogy mindig visszaterelem a szót a munkára, ő pedig ettől kiborul. Talán azért csinálom, mert a munkám az egyetlen, amit nem szúrok el.

Les még vagy fél órán keresztül győzködött, hogy mennyire elrontotta a kapcsolatait:

A nők, akikkel összejövök, állandóan panaszkodnak, hogy nem vagyok velük eleget, és nem kapnak tőlem elég szeretetet. És ez igaz is. Pocsék partner vagyok, és férjnek is nagyon pocsék voltam.

Félbeszakítottam, és azt mondtam: – És pocsék véleménye van saját magáról. Úgy tűnik, csak akkor érzi jól magát, ha dolgozik. Vajon miért?

Ehhez értek… és jól csinálom. Úgy hetvenöt órát dolgozom hetente… mindig is agyonhajtottam magam… gyerekkorom óta. Három fiú közül én voltam a legidősebb. Nyolcéves lehettem, amikor anyám idegösszeomlást kapott. Attól fogva mindig sötét volt a házunkban, a redőnyök le voltak engedve. Anyám mindig köntösben volt, és alig szólt hozzánk. A legelső emlékem róla, hogy egyik kezében kávéscsésze, a másikban meg cigaretta volt, és állandóan azokat a rohadt szappanoperákat bámulta. Sosem kelt fel, csak amikor már rég elindultunk az iskolába. Így aztán én adtam enni az öcséimnek, uzsonnát csináltam nekik, és felraktam őket az iskolabuszra. Amikor hazaértünk, anyám a tévé előtt hevert, vagy éppen aludt. Amíg a haverjaim kint fociztak, én otthon főztem vagy takarítottam. Nagyon utáltam, de valakinek meg kellett csinálnia.

Megkérdeztem Lest, hol volt ezalatt az apja.

Apám sokat utazott üzleti ügyben, és tulajdonképpen lemondott anyámról. Legtöbbször a vendégszobában aludt… elég fura házasság volt. Több orvoshoz is elküldte anyámat, de nem tudtak segíteni rajta, így aztán egyszerűen bedobta a törülközőt.

Elmondtam Lesnek, mennyire fájlalom, hogy mint kisfiú olyan magányos volt.

Nem értem rá sajnálni magamat.

A GYEREKKOR MEGRABLÓI

Lesre gyerekként gyakran olyan felelősség hárult, ami a szüleit illette volna meg. Arra kényszerült, hogy túl korán felnőjön, és ezzel megfosztották gyerekkorától. Miközben a barátai kint fociztak, ő otthon a szülei teendőit végezte. Minifelnőtté kellett válnia, hogy a családot egybetartsa. Gondtalan játékra alig volt lehetősége. Mivel a szükségleteit gyakorlatilag figyelmen kívül hagyták, még azt is letagadta maga előtt, hogy egyáltalán bármire is szüksége van, így tanulta meg elviselni a magányt és az érzelmektől való megfosztottságot. Azért volt, hogy másoknak gondját viselje. Ő nem számított.

Ami mindezt kétszeresen is szomorúvá teszi, az az, hogy nemcsak testvéreinek volt első számú gondviselője, hanem az anyjának is a szülőjévé vált:

Amikor apa a városban volt, mindig hétkor indult dolgozni, és sokszor csak éjfél körül ért haza. Induláskor mindig odaszólt: „El ne felejtsd a leckét, és vigyázz az anyádra. Ügyelj, hogy rendesen egyen. A srácok ne lármázzanak… és próbálj kicsalni egy kis mosolyt anyádból.” Sok időt töltöttem azzal, hogy miként tudnám anyámat felvidítani. Biztosra vettem, hogy tehetek valamit, és aztán megint minden rendbe jön… hogy ő rendbe jön. De akármit csináltam, semmi nem változott. A mai napig sem. Rohadtul érzem magam miatta.

Amellett, hogy ő felelt a háztartásért és a testvérei neveléséért, amibe minden gyerek beleroppant volna, ráadásul azt is elvárták tőle, hogy az anyjának lelki gondozója legyen. Ez pedig egyenlő volt a biztos kudarccal. Azok a gyerekek, akik ilyen természetellenes szerepcseréknek esnek áldozatul, minduntalan kudarcot vallanak. Lehetetlen, hogy felnőttként funkcionáljanak, hiszen nem felnőttek. De nem tudják felérni ésszel, hogy miért nem képesek többre; csak annyit éreznek, hogy valamiben inkompetensek, ez pedig bűntudatot kelt bennük.

Les esetében a sürgető kényszer, hogy a szükségesnél jóval többet dolgozzon, kettős célt szolgált: egyrészt távol tartotta attól, hogy szembesüljön magányosságával és azzal, hogy nemcsak gyerekkorától, hanem a felnőttkorától is megfosztották, másrészt erősítette benne a régóta hordozott hiedelmet, hogy sosem képes megfelelni. Les azt képzelte, ha elég sokat dolgozik, akkor be tudja bizonyítani, hogy teljes és megfelelő ember, és valóban képes rendesen elvégezni a dolgát. Lényegében még mindig az anyját akarta boldoggá tenni.

MIKOR LESZ ENNEK VÉGE?

Les nem ismerte fel, hogy a szülei felnőttkorában is gyakorolták fölötte mérgező hatalmukat. Ám néhány héttel később élesen kirajzolódott az összefüggés felnőttkori küszködései és a gyerekkora között.

Akárki mondta is, hogy „minél jobban változnak a dolgok, annál inkább ugyanúgy maradnak”, tudta, miről beszél. Már hat éve, hogy Los Angelesben élek, de ami a szüleimet illeti, nem lehet saját életem. Hetente kétszer felhívnak. Most már ott tartok, hogy nem merem felvenni a telefont. Az apám kezdi: „Anyád nagyon kivan… Nem tudnál egy kis időt szánni rá és eljönni? Tudod, mennyit jelent ez neki!” Aztán az anyám jön azzal, hogy én vagyok az élete, meg hogy nem tudja, mennyi van még neki hátra. Mit lehet erre mondani? Legtöbbször fogom magam, és felülök a gépre… Még mindig jobb, mint szenvedni a bűntudattól, ha nem megyek. De soha nem elég nekik. Semmi nem elég. Akár meg is spórolhatnám a repülőjegyet. Talán jobb lett volna, ha el sem költözöm hazulról.

Elmagyaráztam Lesnek, jellemző, hogy azok a gyerekek, akiket a szüleik érzelmi szerepcserére kényszerítettek, óriási bűntudatot és túlzott felelősségérzetet hoznak magukkal felnőttkorukba. Felnőttként gyakran nem tudnak kitörni az ördögi körből: mindenért felelősséget vállalnak, elkerülhetetlenül kudarcot vallanak, hibásnak és alkalmatlannak érzik magukat, majd pedig kétszer annyira igyekeznek. Minden erőt felemésztő, kimerítő folyamat ez, amely egyre csak fokozza a kudarcérzést.

Mivel Lest kiskorában a szülei elvárásai hajszolták, korán megtanulta, hogy jóságát elsősorban azon keresztül ítélik meg, hogy mennyit tesz a család többi tagjáért. Szülei kívülről jövő követelményei felnőttkorára belső démonokká váltak, amelyek tovább hajszolták őt az egyetlen területen, ahol még tartotta magát valamire – a munkájában.

Lesnek nem volt sem ideje, sem megfelelő példaképe, hogy megtanulja, miként lehet szeretetet adni és elfogadni. Érzelmi sivárságban nőtt fel, így egyszerűen kikapcsolta érzelmeit. Sajnos azt tapasztalta, hogy nem volt képes újra bekapcsolni őket, még akkor sem, amikor akarta volna. Megnyugtattam, megértem, mennyire frusztrált és zavarodott amiatt, hogy senki előtt nem képes megnyílni érzelmileg, de arra biztattam, legyen kíméletes magával. Hiszen gyerekkorában nem volt senki, aki megtanította volna neki ezeket a dolgokat, márpedig egyedül nagyon nehéz kifejleszteni az érzelmeket.

– Olyasmi lenne ez, mintha azt várná magától, hogy eljátsszon egy zongoraművet, holott azt sem tudja, hol van az á hang – mondtam neki. – Meg tudja tanulni, csak adjon magának időt, hogy elsajátítsa az alapokat, gyakoroljon, és esetleg egyszer-kétszer hibázzon is.

„KI FOG VELE TÖRŐDNI, HA ÉN NEM?”

Kedves Abby!

A családom őrült. Kérlek, szabadíts ki innen. – Reményvesztett

Ezt az egyik kliensem, Melanie írta tizenhárom éves korában az egyik újság tanácsadó rovatába. A ma negyvenkét éves, elvált adószakértő súlyos depressziója miatt fordult hozzám. Rendkívüli soványsága ellenére is meglehetősen csinos lett volna, ha az utóbbi hónapokban a rendszertelen alvás nem tette volna meg a magáét.

Melanie nyitott volt, és könnyen beszélt magáról.

Állandóan le vagyok törve. Nem tudom kézben tartani az életem. Egyszerűen maguk alá gyűrnek a dolgok. Olyan, mintha mindennap egyre mélyebbre ásnám magam egy gödörbe.

Megkértem, beszéljen egy kicsit konkrétabban. Az ajkába harapott, aztán elfordult, úgy válaszolt:

Olyan üres vagyok belül… Azt hiszem, soha senkihez nem tudtam kötődni egész életemben. Kétszer voltam férjnél, több férfival éltem együtt, de sehogy sem találom az igazit. Vagy lusta trógereket, vagy szemétládákat fogok ki. És persze aztán az én dolgom, hogy ráncba szedjem őket. Mindig azt hiszem, hogy talpra tudom őket állítani. Kölcsönadok nekik, hozzám költöznek, egypárnak még munkát is szereztem. Soha nem sikerül, de nem tanulok belőle. Akármit teszek értük, nem szeretnek. Az egyik hapsi megütött a gyerekeim előtt. Egy másik meg lelépett a kocsimmal. Az első férjem egész nap lógott. A második meg állandóan ivott. Szép kis lista.