FRÉDÉRIC LENORMAND

MARIE

ANTOINETTE

TITKOS

SZOLGÁLATA

A DU BARRY-GYÉMÁNTOK

Kossuth Kiadó

„A királynak egyetlen embere van, a hitvese.”

Mirabeau

Tartalom

1. Az ékszerek elillannak

2. Rejtélyek és sallangok

3. Kettős gyilkosság egy sötét utcában

4. Udvaroncok tündöklése és bukása

5. Nyúlbőr és dögszag

6. Káposztafej asszonyság viszontagságai

7· A Hold rejtett oldala

8. A tiktak taktika

9. Kacsaláb Asszonyság finomságai

10. A francia mester festménye

11. A borbély és a Cicamica

12. Füstölgő lelencház

13. Folyosói pletykák és palotabeli összeesküvések

14. A szennyes tisztára mosása

15. Egy született hercegnő

16. A bretagne-i sekrestyés

17. Egy fa mögött ott rejtőzhet egy másik

18. A hatalom vakondjai

19. Szárnyasok boldogsága

20. A királyné bukszusai alatt

21. A nyolcadik

22. A boldogság a tisztáson vár

23. A rózsaszín gyémánt nyomában

Történelmi kitekintés

Impresszum

1.
Az ékszerek elillannak

1770. december 24-én két híres ékszerész, Bœhmer és Bassenge Versailles-ba tartott, hogy átadják du Barry gróf-nénak a világ legszebb gyémántjait, amelyekkel Franciaország királya a szeretőjét megajándékozhatja. A grófné szívesen vásárolt, amióta XV. Lajos fizette a számlát.

A segédjük, Tobias Kettermann vitte a két lapos ékszerdobozt, az egyikben jól elfért a nyakék és a hozzá tartozó fülbevaló, a másikban pedig a karkötő és a gyémánt hajdísz. Két diszkrét őr kísérte.

A nap lenyugvóban volt, amikor a kocsi megállt a kastély előtt. A királyi udvarra jellemző ruhába öltözött, hermelinpalástot viselő hölgy fogadta őket, és közölte, hogy du Barry grófné az őfelségétől kapott külön palotában, a Trianonban várja őket. Megmutatta az utat is a kocsisnak.

A kocsi a Réservoirs utca felől megkerülte a kastélyt, és áthaladt az egyenes sugárútra nyíló kapun. A lovak végigügettek a sétányon, amely felett a százéves fák mint megfáradt óriások nyújtogatták csupasz ágaikat. Bœhmer és Bassenge azt hitték, hogy a grófné a Kis-Trianonban fogadja majd őket, de a kocsis a Nagy-Trianonnál állt meg.

A kivilágított Nagy-Trianon kastély egy lángoló cu-korkásdobozra hasonlított. Két inas vezette be őket egy hosszú, kerek ablakokkal ellátott, vörös bársonykanapékkal berendezett helyiségbe. A kandallóban pattogott a tűz. Csodálkozva látták, hogy egyedül vannak.

— Az urak még nem hallották a hírt? — kérdezte az egyik inas. — Choiseul herceget egy órája megfosztották államminiszteri címétől!

A kastély összes lakója a minisztert nézte, ahogyan elhagyja az irodáját, beszáll egy nagy zárt hintóba, hogy elinduljon száműzetése helyszínére, Chanteloupba. Csak du Barry grófné hiányzott, bár miatta lett kegyvesztett a miniszter.

Az öt férfi kitárgyalta az esetet. Lám, milyen sors várt Choiseulre, amiért oly sokszor szidalmazta a király kegyeltjét! Őfelsége választott a szeretője és a minisztere között.

— Hogy zajlik egy ilyen esemény, hogyan váltanak le egy államminisztert? — kérdezte Bœhmer.

Az inas elmagyarázta, hogy az őrök beültették a herceget egy zárt hintóba, amely a két oldalon felsorakozott lovasok között elhaladva kihajtott a kapun.

A hölgy, aki a kastély parkjában fogadta őket, és minden bizonnyal du Barry grófné egyik udvarhölgye volt, közölte velük, hogy hamarosan fogadják őket. A grófné mindjárt elkészül. A győzelméhez méltóan, ragyogóan kell kinéznie, és számított a most érkezett ékszerekre, hogy a hatás tökéletes legyen.

Az ismét egyedül maradt férfiak tovább tárgyalták a szerető és a miniszter ellenségeskedését. Egyikük az estét egy hintó ülésén, magányosan, megalázva tölti majd a hideg éjszakában, míg a másik diadalittasan, ezer fényben ragyog a frissen kapott gyémántoktól. Versailles fényeiben, a tömeg éljenzése közepette. Sic transit gloria mundi! Örültek, hogy a győztes oldalon álltak.

— Érzik ezt az égett szagot? — kérdezte Bassenge.

Felálltak a kanapéról, hogy megnézzék, mi okozhatja. A park másik végéből jól látható, szürke füstgomolyag szállt fel a hold fényében. Ekkor a grófné szolgálatába tartozó, libériába öltözött két szolga lépett be, és ezüsttálcán ételeket hoztak.

— A kertészek égetik az avart — mondta az egyikük. — A tűz majd kialszik magától.

Nem fog soká tartani. Legrosszabb esetben pedig ott van a kastély több szivattyúja, amelyeket több pontról is el lehetett látni vízzel. A látogatók teljes nyugalommal szemlélték a füstfelhőt, hiszen semmiféle veszély nem fenyegett. A frissítőkkel és süteményekkel teli tálca jobban érdekelte őket.

Három füttyszó hallatszott a távolból. Talán ez is a t űzoltás miatt volt?

— Nem, az őrök jelezték, hogy a kapuk zárva maradnak egészen holnap reggelig. Majd a főkapun át kell távozniuk.

Ezután szertartásosan hozzátették:

— A grófné elnézésüket kéri a késlekedésért.

A két ékszerész megértette, mennyire fontos lehet most a grófné számára, hogy gyönyörűen nézzen ki. Meg kell köszönnie őfelségének, hogy a kedvéért elküldte a miniszterét, aki már tizenöt éve híven szolgálta a királyságot. A várakozást pedig megédesítette a gondolat, hogy az ékszerekért cserében hamarosan hatalmas összeg üti a markukat. Nyugodtan visszaültek hát a kanapéra, majd a segéddel és a két őrrel együtt boldog álomba szenderültek.

Egy óra telhetett el azóta, hogy Bœhmer álomba merült, és arra ébredt, hogy valaki rázza. Reszketett. A tűz kialudt a kandallóban, és a termet fagyos hideg járta át.

— Mit keresnek itt? — kérdezte egy egyenruhás őr.

— Elhoztam du Barry grófnénak az ékszereket ebben az ékszeres dobozban — válaszolta álmos hangon.

— A grófné a kastélyban van, semmi keresnivalójuk nincs itt!

A szolgák észrevették a fényeket abban a teremben, ahol a szerencsétlen ékszerészek várakoztak, és értesítették a palotaőrséget. A szolgálatban lévő tiszt ébresztette őket néhány emberével. A grófné soha nem tartózkodott Trianonban hétfőnként, hiszen az volt a báli nap, és a táncra készült.

— De hát szüksége van az ékszereinkre! — kiáltott fel Charles Bœhmer, az álomtól kábán. — Nézze csak!

Kinyitotta a térdén fekvő dobozt, és felkiáltott.

* * *

Marie Antoinette, aki májusban érkezett Ausztriából Franciaországba, hogy nőül menjen a trón várományosához, látta, hogy a kastély népe lázban ég. Franciaország rendőrfőnöke nehezen tudta leplezni idegességét.

— De hát mi történt? — kérdezte a hercegnő az udvarhölgyétől, Chimay hercegnőtől.

Hivatalosan minden rendben volt. Senki nem lopott el nagy értékű gyémántokat a Nagy-Trianon szalonjából — nem, nem, dehogyis! A rendőrfőnök sem záratta le a kastély minden kijáratát, és nem keresték a banditákat, akik valahol a közelben tanyáztak....

A trónörökös ifjú hitvese tapsikolni kezdett. A rejtély izgalommal töltötte el, mint egy Daniel Defoe-regény. Imádta a Robinson Crusoe-t és a Moll Flanderst. A kalandjaik elviselhetőbbé tették egyhangú napjait.

* * *

Louis du Bouchet, Sourches márkija elgondolkodva ült a dolgozószobájában. Az ékszerészek, Charles Bœhmer és Paul Bassenge megsemmisülve álltak vele szemben.

Du Bouchet az apjától örökölte a rendőrfőnöki tisztséget, és ő felelt a kastély biztonságáért is. Mivel az épület mindenki előtt nyitva állt, nap mint nap rácsodálkozott, miért is nem rabolták ki eddig a hercegeket és hercegnőket, akár a saját szobájukban, esetleg épp álmukban. Csak neki köszönhették, hogy az értékeik és ékszereik még megvoltak. De ma este a rendőrfőnök kudarcot szenvedett.

Szeptember 19-e óta a király a Kis-Trianonban aludt du Barry grófnéval, ez köztudott volt Versailles-ban. A tolvajokat nem sikerült előkeríteni. Őfelsége első számú biztonsági felelőse számára ez két dolgot jelenthetett; az egyik csak kellemetlen, a másik viszont rémisztő: a gonosztevők vagy elmenekültek a zsákmánnyal, bármiféle erkölcsi gát nélkül, a felkutatásukra tett minden erőfeszítés ellenére. Vagy még mindig itt lapultak, az orra előtt. Az a tény pedig, hogy nem találták meg őket, csakis azzal magyarázható, hogy a kastély állandó személyzetéhez tartoznak. A tolvajok felvették a szokásos libériát, és beolvadtak a királyi kiszolgáló személyzetbe.

A rendőrfőnök emberei megtalálták a menekülők nyomait, de nem akartak hinni a szemüknek, úgy gondolták, hogy megtévesztésül hagyták ott a kastélyt körülvevő falon átvetett kötelet, a véletlenül az úton felejtett térképet, egy adag lócitromot, mintha lóval várakoztak volna. Előfordulhat, de akkor miért nem látták őket az őrök, miért nem találkoztak senkivel útközben?

Bárki bemehetett a parkba sétálni. A királyi rezidencia olyan volt, mint Ali baba barlangja, de senkinek nem kellett kérnie a bejáratnál, hogy: „Szezám, nyílj ki!" Ahhoz azonban, hogy feltűnés nélkül cselekedhessenek, az elkövetőknek ismerniük kellett a helyszínt, a szokásokat és a kiszolgáló személyzet tevékenységét.

Az este folyamán több rendkívüli esemény is történt. Nemcsak az ékszerek tűntek el, hanem felgyújtottak egy halom levelet, amelyek eloltása legalább egy negyedóráig tartott, ráadásul érthetetlen módon eltűnt egy kisebb festmény is, amely Trianon falát díszítette. Egy tájkép volt, a bársonykötél, ami tartotta a falon, hátrahagyta a nyomát. Egy nem túl nagy értékű dísztárgyról volt szó, érthetetlen, hogy miért lopták el. Az eltűnése tovább fokozta a rejtélyt és a zűrzavart, ami a bűntett felfedezése óta uralkodott. Sourches márkija megmagyarázhatatlan helyzetben találta magát. Az emberei bejárták a parkot, rajtaütéseket szerveztek, átkutatták az arra járókat, és azonnal bevitték azokat, akiket gyanúsnak találtak.

Ha eltekintünk attól a nevetséges színjátéktól, amit a falon átvetett kötél jelentett, hogyan szökhettek meg a tolvajok? Nem mehettek ki a kapun, mert nem sokkal korábban zárták be valamennyit. A kertet övező árok lehetetlenné tett minden éjszakai szökést, vagy legalábbis nagyon megnehezítette volna.

A rendőrfőnök katonákat állított az utakra, és megparancsolta, hogy mindenkit kutassanak át. Talán sikerül elkapni a banditákat, amikor megpróbálják eladni a zsákmányt. Az ékszerészek részletes leírást adtak az ékszerekről. Sourches-t elöntötte a kétségbeesés. Az irodájába érkező jelentések szerint a kapuknál szolgálatban lévő svájci őrök láttak belépni négy gyanús egyént. De nem kaptak parancsot arra, hogy tartóztassák fel a gyanús egyéneket. Ahogyan arra sem, hogy bort áruljanak a látogatóknak: az persze inkább kedvükre lenne, mint a jöttmentek ellenőrzése.

A bejáratok őrzésével megbízott svájciak semmi pénzért nem hagyták volna el az őrhelyüket, hogy a parkban tüsténkedjenek. A hely valójában a szerencsétlenek, a nyomorékok és az iszákosok menedékhelye volt. Bárki bemehetett: hintók, postakocsik, dajkák, szolgák és suhancok. A gyerekek rendszeresen bejártak rohangálni, a kertészek folyamatosan arra panaszkodtak, hogy letapossák a növényeket... Két erdőkerülőt felvettek, de olyan nagy volt a terület, hogy a munkájuk reménytelen vállalkozásnak bizonyult. A park a szabadság és számkivetettség paradicsoma lett.

A rendőrfőnök előtt állva Bœhmer és Bassenge váltig állították, hogy egy udvarhölgy mondta nekik, hogy menjenek a Nagy-Trianonba, ahol rájuk találtak.

— Tudjuk, hogy az Franciaország királynéjának a rezidenciája, de…

— De mit hittek, hogy titokban du Barry grófné lett a királyné?

Két éve hunyt el Leszczynska Mária, és Franciaországnak azóta nem volt királynéja, így a Nagy-Trianon általában lakatlanul állt.

— Elkeserítő következtetést kell levonnom. — mondta a rendőrfőnök.

Azért volt elkeserítő, mert fogalma sem volt, hogyan követhették el a lopást. Talán koboldok laknak az erdőben, akik elrejtették az ékszereket, majd elbújtak a föld alá vagy a fák levelei közé. Más, ennél furcsább feltételezések is megfordultak a fejében. Előfordulhat, hogy a tolvajok azért gyújtották fel az avart a park hátsó részében, hogy eltereljék az őrök figyelmét. Nem is lehetett másképp, hiszen tilos volt tüzet gyújtani, és az őröknek be kellett tartatniuk ezt a fontos szabályt.

Mi rendkívüli történt még azon az estén a bál előkészületein kívül? Choiseul menesztése! Lehet, hogy a tolvajok a kegyvesztett miniszter kocsijával vitték el az ékszereket? Talán valamelyik táskában rejtették el az ellopott ékszereket. Ezért elküldött egy lovast, hogy próbálja utolérni a kocsit.

Ám ahhoz, hogy valaki megsejtse Choiseul menesztését, isteni sugallat kellett, vagy egy magas rangú állami hivatalnok fecsegése. Akinek a szerető belső köreihez kellett tartoznia. Vagy talán maga a király. Hallgatózás az ajtóknál. Hacsak nem...Vannak olyan emberek, akikről mindig megfeledkezünk, akik mintha a berendezés tartozékai lennének. Az a feladatuk, hogy hasznossá tegyék magukat, de ugyanakkor láthatatlanok maradjanak. Talán a tolvajokat a kastély ezerötszáz szolgája között kellene keresni, mint tűt a szénakazalban.

El kellett fogadnia a nyilvánvaló tényt. Összehasonlítva a zsákmány mesés értékét és a kastély lakóinak vagyoni helyzetét, egyértelmű, hogy a bűnösöket a kisemberek között kell keresnie. Trianonban az ékszerészek mindössze négy inassal és egy hölggyel találkoztak. Ha az öt ember elosztotta egymás között a zsákmányt, amelynek értéke nagyjából ötszázezer font lehetett, a költségek és közvetítői díjak levonása után mindegyiküknek maradhatott annyi, hogy abból kényelmesen eléldegéljen.

* * *

La Vrillière herceg, királyi miniszter fogadta a rendőrfőnököt, aki már húsz éve irányította a rend őreinek munkáját.

— Köszönöm, hogy időt szakított rám. Térjünk rögtön a tárgyra, a helyzet nagyon súlyos. Először azt hittem, hogy Choiseul vitte el du Barry grófné ékszereit, amikor távozott a kastélyból — kezdte a rendőrfőnök.

— Ez igencsak jellemző lenne rá — mondta La Vrillière.

— De amikor megállítottuk a kocsiját, nem voltak nála, és azt állította, hogy nem tud semmit az ügyről. Olyan, mintha maga az ördög követte volna el a lopást.

— Lehetséges. Lucifer nem bíz rá mindent a szolgáira — mondta a miniszter.

Akár benne volt Choiseul, akár nem, a végeredmény ugyanaz: mindkét esetben nevetségessé váltak. Nem önmagában a gyémántok eltűnése volt veszélyes: maga a botrány veszélyeztette a karrierjüket. A király ügyet sem vet a két párizsi ékszerészt ért szerencsétlenségre. Du Barry grófné majd beszerzi az ékszereit máshol, ezzel a korona megválthatja az aranyművesek céhének jóindulatát. A közvélemény azonban nehezebben megvehető.

A rendőrfőnököt az aggasztotta leginkább, hogy ha tényleg a személyzet közreműködésével követték el a lopást, az azt jelenti, hogy a banditáknak ezentúl szabad bejárásuk lesz a kastélyba. Úgy döntött, általános kutatást rendel el, csakhogy az épület és a mellékhelyiségek hatalmasak voltak — a gyémántok pedig egészen aprók. Mégis bízott abban, hogy egy nap kiderül majd az igazság, és a bűnösök meglakolnak. Ehhez azonban az kell, hogy La Vrillière utasítása alapján tisztogatást végezzen a személyzet körében. Ha már nem tudják megoldani az ügyet, legalább felkavarják az állóvizet, nagy zajt csapnak, és talán fejek is hullanak később.

— Kérdezzen ki mindenkit! Hallgassa meg a pletykákat a szolgák életéről! Szóbeszédet, rosszindulatú pletykákat, jegyezzen fel mindent! Így megszabadulhatunk azoktól, akik nélkülözhetők.

— Az újonnan felvettek sem lesznek becsületesebbek, mint a régiek.

— De legalább feltételezzük róluk! Adjunk egy esélyt az erénynek a bűnnel szemben. Ha már nem tudjuk letartóztatni a bűnösöket, legalább adjunk bűnbakokat a nép haragjának. Ragadjunk meg minden alkalmat, hogy az erkölcs zászlaját lengethessük.

Az erkölcs nevében elbocsátottak vagy harminc szolgát, csendben, kártérítés nélkül. A rendőrfőnök azonban továbbra is akadékoskodott.

— Ezzel csak azt értük el, hogy harminc szerencsétlen elvesztette a munkáját, és az utcára került.

— Ilyen az élet — mondta La Vrillière. — Ha a hatalmasoknak gondjaik vannak, annak mindig a szegények isszák meg a levét. Valakinek meg kell fizetnie az árat.

A miniszter elmosolyodott.