A mű eredeti címe:

Sigmund Freud: Vorlesungen zur Einfuhrung in die Psychoanalyse

Fordította: Hermann Imre

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Könyvterv: Gelányi Mariann

Hungarian translation © Hermann Imre jogutódai, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-142-8

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Tartalom

Előszó

Első rész

AZ ELVÉTÉSEK

ELSŐ ELŐADÁS

Bevezetés

MÁSODIK ELŐADÁS

Az elvétések

HARMADIK ELŐADÁS

Az elvétések

NEGYEDIK ELŐADÁS

Az elvétések

Második rész

AZ ÁLOM

ÖTÖDIK ELŐADÁS

A felmerülő nehézségek és a kérdés első megközelítése

HATODIK ELŐADÁS

Feltevések és az álomfejtés technikája

HETEDIK ELŐADÁS

Nyilvánvaló álomtartalom és lappangó álomgondolatok

NYOLCADIK ELŐADÁS

Gyermekálmok

KILENCEDIK ELŐADÁS

Az álomcenzúra

TIZEDIK ELŐADÁS

Jelkép az álomban

TIZENEGYEDIK ELŐADÁS

Az álommunka

TIZENKETTEDIK ELŐADÁS

Álompéldák elemzése

TIZENHARMADIK ELŐADÁS

Az álom ősi és gyermeki vonásai

TIZENNEGYEDIK ELŐADÁS

A vágyteljesülés

TIZENÖTÖDIK ELŐADÁS

Bizonytalanságok és bírálatok

Harmadik rész

A NEURÓZISOK ÁLTALÁNOS TANA

TIZENHATODIK ELŐADÁS

Pszichoanalízis és elmekórtan

TIZENHETEDIK ELŐADÁS

A tünetek értelme

TIZENNYOLCADIK ELŐADÁS

A traumához való rögződés. A tudattalan

TIZENKILENCEDIK ELŐADÁS

Ellenállás és elfojtás

HUSZADIK ELŐADÁS

Az ember nemi élete

HUSZONEGYEDIK ELŐADÁS

Libidófejlődés és nemi megszerveződések

HUSZONKETTEDIK ELŐADÁS

A fejlődés és a visszaesés (regresszió) szempontjai – kóroktan

HUSZONHARMADIK ELŐADÁS

A tünet képződésének útjai

HUSZONNEGYEDIK ELŐADÁS

A közönséges idegesség

HUSZONÖTÖDIK ELŐADÁS

A szorongás

HUSZONHATODIK ELŐADÁS

A libidóelmélet és a narcizmus

HUSZONHETEDIK ELŐADÁS

Az indulatáttétel

HUSZONNYOLCADIK ELŐADÁS

Az analitikus kezelés

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Előszó

Ez a Bevezetés a pszichoanalízisbe, melyet itt a nyilvánosság elé bocsátok, semmiképpen sem kíván versenyre kelni az erről a tudománykörről már eddig megjelent összefoglaló művekkel. (Hitschmann, Freuds Neurosenlehre, 2. kiad. 1913; Pfister, Die psychoanalytische Methode, 1913; Leo Kaplan, Grundzüge der Psychoanalyse, 1914; Régis et Hesnard, La psychoanalyse des névroses et des psychoses, Paris, 1914; Adolph F. Meijer, De Behandeling van Zenuwzieken door Psycho-Analyse, Amsterdam, 1915.) Azoknak az előadásoknak a hű szövegét nyújtja, amelyeket az 1915/6 és 1916/7-i tanévek téli szemesztereiben mindkét nembeli, orvosokból és laikusokból álló hallgatóság előtt tartottam.

Ami sajátosság e könyvön az olvasónak fel fog tűnni, az munkám keletkezésének körülményeiben leli magyarázatát. Nem őrizhettem meg az előadásmodorban a tudományos értekezések hűvös nyugalmát; hiszen, mint előadónak, arra kellett törekednem, hogy hallgatóim figyelme a közel kétórás előadások alatt el ne lankadjon. A közvetlen hatás érdekében elkerülhetetlenné vált, hogy bizonyos kérdésekkel ismételten foglalkozzam, így például egy ízben az álomfejtéssel, majd a neurózis fölvetette problémákkal kapcsolatban. Az anyag elrendezéséből folyt az is, hogy több fontos tárggyal, teszem a tudattalan jelenségkörével, nemcsak egyetlenegy helyen foglalkoztam, hanem többször is szóba kellett hoznom, majd elejtenem, míg újabb alkalom nem kínálkozott arra, hogy az ismeretekhez valamit hozzáfűzhessek.

Aki jártas a pszichoanalitikus irodalomban, alig fog e Bevezetésben olyasmit találni, amit más, jóval részletesebb közleményekből ne ismerhetne. Mégis, az anyag kikerekítése és összefoglalása érdekében szükségessé vált, hogy a szerző egyes fejezetekben (a szorongás kóroktanáról, a hisztériás fantáziákról szólókban) eladdig ki nem adott anyagot is felhasználjon.

Bécs, 1917 tavaszán

FREUD

Első rész

AZ ELVÉTÉSEK

ELSŐ ELŐADÁS

Bevezetés

Hölgyeim és uraim! Nem tudom, hogy önök közül ki mennyit olvasott vagy hallott a pszichoanalízisről. Engem azonban előadásaim címe – Bevezetés a pszichoanalízisbe arra kötelez, hogy úgy tekintsem önöket, mintha semmit sem tudnának és a legelemibb oktatásra lenne szükségük.

Annyit mindazonáltal feltételezhetek, hogy tudják, a pszichoanalízis olyan eljárás, amely ideges (nervózus) betegek orvosi kezelésére szolgál – és itt mindjárt példát hozhatok arra, mennyire másképpen, gyakran merőben ellenkezőleg megy végbe e téren sok minden, mint az orvostudomány többi ágában. Általában ha betegünket valamely, számára új gyógymódnak vetjük alá, kisebbíteni szoktuk az azzal járó nehézségeket s biztatólag nyilatkozunk a kezelés várható sikeréről. Véleményem szerint jogunk van ehhez a viselkedéshez, mert ezzel a siker valószínűségét fokozzuk. Ám, ha pszichoanalitikus kezelésbe veszünk egy neurotikus beteget, akkor másképpen járunk el. Feltárjuk előtte a módszer nehézségeit, időtartamát, a velejáró erőfeszítéseket és áldozatokat, ami pedig az eredményt illeti, megmondjuk, hogy nem ígérhetünk semmi biztosat; a kezelés sikere az ő magatartásától, megértésétől, alkalmazkodásától, kitartásától függ. Persze alapos okaink vannak erre a látszólag oly fonák viselkedésre, s ezekkel később talán majd önök is megismerkednek.

Nos, ne vegyék zokon, ha egyelőre önökkel is hasonló módon fogok eljárni, mint az ilyen neurotikus betegekkel. Voltaképpen lebeszélem önöket arról, hogy másodszor is meghallgassanak. Evégből elmondom most önöknek, hogy milyen fogyatékosságokkal kell a pszichoanalízis oktatásának szükségképpen számolnia, s mik a nehézségei annak, hogy valaki önálló ítéletet alkothasson felőle. Rámutatok majd arra, hogy előképzettségük egész irányulásának s minden gondolkodásbeli szokásuknak elkerülhetetlenül a pszichoanalízis ellenfeleivé kellene tenni önöket, s mi mindenben kellene erőt venniük önmagukon ahhoz, hogy ezt az ösztönszerű ellenkezést leküzdjék. Hogy közléseim milyen megértést váltanak ki majd önökből a pszichoanalízis iránt, azt természetesen nem tudhatom előre, de annyit megmondhatok, hogy előadásaim meghallgatásával nem tanulható meg a pszichoanalitikus vizsgálat, illetve kezelés. Ha meg éppenséggel olyasvalaki lenne önök között, akit a pszichoanalízissel való futólagos megismerkedés nem elégít ki, hanem tartós kapcsolatba kívánna vele kerülni, akkor az illetőt nemcsak lebeszélem majd e szándékáról, hanem egyenesen óvni fogom tőle. A dolgok mai állása szerint aki e pályát választaná, eleve megfosztaná magát attól a lehetőségtől, hogy egyetemeinken előrejusson, s ha, mint gyakorló orvos, kilép az életbe, olyan társadalommal kerül szembe, amely törekvéseit nem érti meg, bizalmatlanul és ellenségesen tekint rá, és a lesben álló gonosz szellemeit mind rászabadítja. Talán éppen a most Európa-szerte dúló háború kísérőjelenségeiből következtethetnek ezek légióira.

Mindazonáltal van elég sok olyan ember is, akit az ilyen kellemetlenségek ellenére is vonz az, amiből számára új megismerés fakad. Ha néhányan önök közül ilyenek, s túltéve magukat óvó intéseimen, legközelebb ismét eljönnek, szívesen fogom látni az illetőket. Arra azonban valamennyien igényt tarthatnak, hogy megismerjék a pszichoanalízisnek az imént jelzett nehézségeit.

Kezdjük mindjárt a kiképzéssel, a pszichoanalízis oktatásával kapcsolatos nehézségekkel. Önöket orvosi tanulmányaikban arra szoktatták, hogy lássanak. Látják az anatómiai készítményt, a kémiai reakciónál a csapadékot, az izom megrövidülését a hozzá tartozó idegek ingerlése következtében. Később észlelhetik a beteget, bajának tüneteit, a kóros folyamat termékeit, sőt sok esetben, elkülönítetten a kór okozóit is. A sebészeti szakágakban tanúi lesznek azoknak a beavatkozásoknak, amelyekkel a betegeken segítenek, s maguk is megkísérelhetik azok elvégzését. Sőt még az elmekórtanban is, a betegbemutatáskor a beteg megváltozott arcjátéka, beszédmódja, viselkedése számos olyan megfigyelésre nyújt alkalmat, amelyek mély nyomot hagynak önökben. Így az orvostanár túlnyomórészt az olyan vezető és magyarázó szerepét játssza, aki önöket valamely múzeumon végigkíséri, mialatt önök a tárgyakkal közvetlen kapcsolatba jutnak, s azt hiszik, hogy saját észlelésük alapján győződhettek meg az új jelenségek valóságáról.

A pszichoanalízisben, sajnos, mindez másképpen van. Az analitikus kezelés alatt semmi egyéb nem történik, mint az analizált és az orvos szavakat vált egymással. A beteg beszél, elmond letűnt élményeket és friss benyomásokat, panaszkodik, megvallja vágyait és gerjedelmeit. Az orvos hallgatja, igyekszik a beteg gondolatainak folyamát vezetni, megpróbálja figyelmét bizonyos irányokba terelni, buzdítja, felvilágosításokat ad neki, s figyeli a megértésben vagy elutasításban megnyilvánuló reakciókat, amelyeket mindez a betegben kivált. Betegeink tájékozatlan hozzátartozói – akikre csak a szemmel látható és kézzelfogható dolgok vannak hatással, leginkább olyan cselekmények, mint aminők a moziban láthatók – nem is mulasztják el soha, hogy ki ne fejezzék kétkedésüket afelől, miként lehetne „a gyógyításban csupán beszéddel valamit elérni”. Persze amily rövidlátó ez a felfogás, annyira következetlen is. Hiszen ugyanezek az emberek másfelől meg olyan biztosan tudják, hogy a betegek a tüneteiket „csak beképzelik”. A szó egykor varázslat volt, s a szavak ma is még sokat megtartottak ősi varázserejükből. Szavaival az egyik ember a másikat boldoggá teheti vagy kétségbeesésbe kergetheti, szavak segítségével adja át a tanító a tudást a tanítványnak, szavai által ragadja magával a szónok a hallgatók gyülekezetét, s szabja meg ítéleteiket és elhatározásaikat. A szavak indulatokat keltenek, s általános eszközei az emberek kölcsönös befolyásolásának. Nincs hát okunk lekicsinyelni a szavak alkalmazását a pszichoterápiában, s megelégszünk vele, ha végighallgathatjuk az analitikus orvos és a beteg közti beszédet.

Csakhogy még ezt sem tehetjük meg. Az a beszélgetés, amelyből a pszichoanalitikus kezelés áll, nem tűr meg hallgatót; ezt a beszélgetést nem lehet bemutatni. Persze bemutathatunk az elmekórtani előadáson a tanulónak neuraszténiás vagy hisztériás beteget is; az aztán elmondja panaszait és tüneteit, de semmi egyebet. Az analízishez szükséges közlések előfeltétele, hogy a beteget az orvoshoz bizonyos érzelmi kapocs fűzze; nyomban elnémulna, mihelyt egyetlen, számára közömbös tanút venne észre. Mert ezek a közlések a beteg legbensőbb lelki életére vonatkoznak, mindarra, amit, mint társadalmilag önálló egyén, mások előtt elrejteni kénytelen, s ezen túl arra is, amit mint egységes személyiség, önmagának sem akar bevallani.

Önök tehát nem lehetnek fültanúi a pszichoanalitikus kezelésnek. Csak tudomást szerezhetnek felőle, s így a pszichoanalízist a szó szoros értelmében csupán hallomásból ismerhetik meg. Ez a mintegy másodkézből kapott oktatás egészen szokatlan feltételeket teremt az önök ítéletalkotásához. Nyilván majdnem minden attól függ, mennyire adhatnak hitelt annak, aki a pszichoanalitikus kezelésről beszámol.

Képzeljék csak el, hogy most nem elmekórtani előadásra jöttek ide, hanem valami történeti tanfolyamra, és ennek az előadója Nagy Sándor életéről és hadi tetteiről beszél önöknek. Vajon minek az alapján adnának hitelt a szavainak? Az első pillanatban még kedvezőtlenebbnek tűnik a helyzet, mint a pszichoanalízisnél, hiszen a történelemtanár éppoly kevéssé vett részt Nagy Sándor hadjárataiban, mint önök; a pszichoanalitikus legalább olyan dolgokról beszél önöknek, melyekben magának is szerepe volt. De aztán sor kerül arra, ami a történettudóst igazolja. Utalhat régi írók közléseire, akik vagy maguk kortársak voltak, vagy mégiscsak közelebb állottak a kérdéses eseményekhez, tehát Diodórosz, Plutarkhosz, Arrianosz stb. könyveire; mutathat ábrákat a király megmaradt érmeiről és szobrairól, s kézről kézre adathatja az isszoszi csatát ábrázoló pompeji mozaik fényképét. Ám, szigorúan véve, mindezen okmányok csak azt bizonyítják, hogy már régebbi nemzedékek is hittek Sándor létezésében, s tetteinek valóságában, és így, e ponton, az önök kritikája ismét szóhoz juthat. Megfontolásuk eredménye az lesz, hogy nem minden érdemel hitelt, vagy állapítható meg részleteiben bizonyossággal, amit Sándorról elmondanak, de mégsem gondolnám, hogy amikor a tantermet elhagyják, kételkednének Nagy Sándor egykori létezésében. Döntésük főleg két meggondolásra fog támaszkodni; az első az, hogy az előadónak semmiféle elképzelhető oka nincs, hogy olyasvalamit állítson valóságnak, amit maga sem tart annak, a második az, hogy valamennyi ránk maradt történelmi mű nagyjából ugyanúgy adja elő az eseményeket. Ha aztán a régi források vizsgálatába bocsátkoznak, akkor ugyanezekre a mozzanatokra fognak ügyelni; a történetírók valószínű motívumaira s a feljegyzések egymással való megegyezésére. A vizsgálódás eredménye Nagy Sándor esetében bizonyára megnyugtató lesz, de alighanem kétségesebbé válik akkor, ha olyan személyiségek kerülnek szóba, mint Mózes vagy Nimród. De hogy a pszichoanalízisről tudósító szavahihetőségével szemben minő kételyeket támaszthatnak, azt majd későbbi alkalmakkor elég világosan felismerhetik.

Most pedig joggal tehetik fel a következő kérdést: Ha a pszichoanalízis nem hitelesíthető tárgyi alapon, s bemutatni sem tudjuk ezt az eljárást, hogyan lehet akkor egyáltalán a pszichoanalízist elsajátítani s állításainak valóságáról megbizonyosodni? Ez az elsajátítás valóban nem könnyű, sok ember nem is tanulta meg rendesen, de azért természetesen mégis van járható út. Pszichoanalízist mindenki elsősorban önmagán tanulhat, saját személyiségének tanulmányozása révén. Ez nem fedi ugyan teljesen azt, amit önmegfigyelésnek neveznek, de oda sorolhatjuk. Egész sor igen gyakori és általánosan ismert lelki jelenség van, és ezeket, némi technikai útbaigazítás után, önmagán bárki analízis tárgyává teheti. Így szerzi meg a pszichoanalízisben leírt jelenségek valóságáról és a pszichoanalízis nézeteinek igazáról a kívánt meggyőződést. Persze ezen az úton csak bizonyos határig lehet eljutni. Jóval többre megy az, aki hozzáértő analitikussal elemezted magát, saját énjén éli át az analízis keltette hatásokat, s közben megragadja az alkalmat, hogy a másiktól a módszer finomabb technikáját ellesse. Ez a kitűnő út természetesen mindenkor csak az egyes ember számára áll nyitva, egy egész hallgatócsoportnak egyszerre azonban soha.

A második nehézségért, amely a pszichoanalízishez való viszonyukban mutatkozik, már nem az analízist, hanem önöket magukat kell felelőssé tennem, legalábbis amennyiben eddig orvosi tanulmányokat végeztek. Előképzettségük bizonyos irányt szabott gondolkodásuknak, amely messze eltér a pszichoanalízistől. Önöket arra tanították, hogy a szervezet funkcióinak és működési zavarainak anatómiai alapjait megértsék, kémiailag és fizikailag megmagyarázzák és biológiailag értelmezzék, de érdeklődésüket egyáltalán nem terelték a lelki élet felé, amelyben pedig e csodálatosan bonyolult szervezet működése tetőzik. Így a lélektani gondolkodás merőben ismeretlen önök előtt, és megszokták, hogy bizalmatlansággal viseltessenek iránta, ne tartsák tudományosnak, s átengedjék a laikusoknak, költőknek, természetbölcselőknek és misztikusoknak. Orvosi tevékenységük minden bizonnyal kárát vallja ennek a korlátozásnak, hiszen a beteg, az emberi viszonylatok természetes rendje szerint, először lelki arculatával fordul önök felé, s félek, hogy a gyógyító befolyásból, amelyre törekszenek, kényszerűségből majd át kell engedniük valamit a kuruzslóknak, a természetes gyógyeljárásokat művelőknek és a misztikusoknak, akiket pedig annyira lenéznek.

Nem tévesztem szem elől azt a körülményt, amely előképzettségük e fogyatékosságát menti. Híján vagyunk olyan bölcseleti segédtudománynak, amely orvosi céljaikat szolgálhatná. Sem a spekulatív filozófia, sem a leíró lélektan, sem az érzékszervek élettanához kapcsolódó úgynevezett kísérleti lélektan, amint ezt az iskolákban tanítják, nem képes arra, hogy a testi és a lelki jelenségek viszonyáról valami használható megállapítást tegyen, s a lelki működések felmerülő zavarának megértéséhez utat nyisson. Az orvostudományon belül az elmekórtan foglalkozik ugyan azzal, hogy a megfigyelésre kerülő lelki rendellenességeket leírja és klinikai kóregységekbe foglalja, ámde jó óráikban maguk az elmeorvosok is kétkednek benne, vajon tisztán leíró megállapításaik megérdemlik-e a tudomány nevet. Azoknak a tüneteknek, amelyekből az elmekórtani képek összetevődnek, sem eredetét, sem mechanizmusát, sem kölcsönös kapcsolatát nem ismerik; a lélek anatómiai szervében vagy semmiféle kimutatható elváltozás nem jár velük, vagy az elváltozások olyanok, amelyekből rájuk világosságot deríteni nem lehet. Gyógykezeléssel ezek a lelki megbetegedések csak akkor befolyásolhatók, ha valamely más szervi bántalom mellékhatásának bizonyulnak.

Éppen ez a hiányosság, amelynek pótlására a pszichoanalízis törekszik. A pszichiátriának eddig nélkülözött lélektani alapját akarja megvetni, s reméli, hogy eljut addig a közös eredetig, amely érthetővé teszi a testi és a lelki zavar találkozását. E cél érdekében szükséges, hogy minden tőle idegen anatómiai, kémiai vagy élettani természetű előzetes feltevést távol tartson magától és tisztán csak lélektani segédfogalmakkal dolgozzék; s tartok tőle, hogy éppen ezért fogják eleinte idegenszerűnek érezni.

A következő nehézségért önöket, előképzettségüket vagy beállítottságukat nem okolom. A pszichoanalízis két megállapításával az egész világot sérti, s magára vonja ellenszenvét; e megállapítások egyike egy intellektuális, másika egy esztétikai-erkölcsi előítéletbe ütközik. Ne becsüljék le az ilyen előítéleteket; hatalmas dolgok ezek, az emberiség hasznos, sőt szükséges fejlődésének lecsapódásai. Érzelmi erők tartják fenn ezeket, s a küzdelem ellenük nehéz.

A pszichoanalízis kellemetlen állításai közül az első úgy hangzik, hogy a lelki folyamatok önmagukban véve tudattalanok, a tudatosak csupán egyes aktusai és részei az egész lelki életnek. Holott eddig, éppen ellenkezőleg, azt szoktuk meg, hogy a lelkit a tudatossal egynek vegyük. A tudatot egyenesen a lelki meghatározó minőségének tartottuk, s azt mondtuk, hogy a lélektan a tudat tartalmairól szóló tan. Nos, ez az azonosítás oly magától értetődőnek tűnik, hogy nyilvánvaló képtelenségnek véljük az ellenkező állítást, s a pszichoanalízis mégsem tehet mást, mint hogy az ellenkezőt állítja; a lelki és a tudatos azonosságát nem fogadhatja el. Meghatározása szerint a lelki jelenségek az érzés, a gondolkodás, az akarás folyamatai, s a pszichoanalízisnek az az álláspontja, hogy van tudattalan gondolkodás és nem tudott akarás. Ezzel aztán eleve eljátszotta a józan tudományosság híveinek rokonszenvét, afféle fantasztikus titkos tan gyanújába keveredett, amely a sötétben szeret építeni és a zavarosban akar halászni. Önök természetesen még nem érthetik meg, mi jogon tarthatok előítéletnek ilyen elvont jellegű tételt: „A lelki jelenség egy a tudatossal”, s nem sejthetik, minő fejlődés vezethetett a tudattalan tagadásához, ha ugyan van ilyen, s milyen előnnyel járhatott ez a tagadás. A szavakkal való üres játéknak hangzik, vajon egynek vegyük-e a lelkit a tudatossal, vagy azon túl is kiterjesszük-e, és mégis biztosíthatom önöket arról, hogy a tudattalan lelki folyamatok feltevése a világban és a tudományban egyaránt lényegbevágóan új irányú tájékozódást indít meg.

Éppily kevéssé sejthetik, mily benső kapcsolat fűzi a pszichoanalízisnek ezt az első merészségét a másodikhoz, melyre most térek rá. Ez a másik tétel, amelyet egyik eredményeként hirdet a pszichoanalízis, azt állítja ugyanis, hogy a szőkébb és tágabb értelemben csakis szexuálisnak nevezhető ösztönkésztetések az ideg- és elmebetegségek keletkezésében rendkívül nagy és jelentőségükben eleddig soha eléggé nem méltatott szerepet játszanak. Sőt mi több, hogy ugyanezen nemi késztetések le nem kicsinyelhető mértékben részesek az emberi szellem legmagasabb kulturális, művészi és szociális alkotásaiban is.

Tapasztalatom szerint a pszichoanalitikus kutatásnak ettől az eredményétől való idegenkedés a leghatalmasabb forrása annak az ellenállásnak, amelybe a pszichoanalízis ütközött. Tudni akarják, hogyan magyarázzuk ezt mi? Úgy véljük, hogy az emberiség a kultúrát, az életszükségletektől sarkallva, az ösztönkielégítés megszorítása árán teremtette meg, és teremti jórészt újra meg újra, amennyiben az egyén, az emberi közösségbe újonnan belépő egyén az ösztönkielégítésről való lemondásban megismétli az összesség javára hozott áldozatot. Az így felhasznált ösztönerők között a nemi késztetések jelentős szerepet játszanak; ezek a késztetések eközben szublimálódnak, azaz szexuális céljaiktól eltérülnek, és szociálisan magasabban álló, immár nem szexuális célok felé irányulnak. Ez az építmény azonban ingatag, a szexuális ösztönök megfékezése nem teljes, minden egyes embert, akinek a kulturális közösséghez csatlakoznia kell, fenyegeti az a veszély, hogy nemi ösztönei megtagadják az alkalmazkodást. A társadalom úgy véli, hogy kultúráját mi sem fenyegetné jobban, mint az, ha a nemi ösztönök felszabadulnának s visszatérnének eredeti céljaikhoz. A társadalom nem szereti tehát, ha eredetének erre a kényes pontjára emlékeztetik, sehogy sem vág össze az érdekeivel, hogy az emberek a nemi ösztönök erejét felismerjék, s tisztába jöjjenek vele, mit jelent a nemi élet az egyes ember számára; nevelő szándékkal inkább azt az utat választotta, hogy a figyelmet erről az egész kérdésről elterelje. Ezért nem szívelheti a pszichoanalízisnek előbb említett kutatási eredményét, s legszívesebben esztétikailag visszataszítónak, erkölcsileg kárhozatosnak vagy veszedelmesnek szeretné bélyegezni. Ámde az ilyen ellenvetések nem kezdhetik ki a tudományos munka tárgyilagosnak mondott eredményét. Hogy az ellentmondás erőteljessé válhasson, azt előbb intellektuális térre kell átjátszani. Az ember pedig, természete szerint, hajlik arra, hogy valótlannak tartsa azt, ami nincs ínyére, s akkor aztán könnyen talál ellene érveket is. A társadalom így a kellemetlent valótlannak teszi meg, logikai és tárgyi érvekkel, de érzelmi okokból küzd a pszichoanalízis igaza ellen, s előítéletként ragaszkodik ellenvetéseihez minden megcáfolásra irányuló kísérlettel szemben.

Mi azonban, hölgyeim és uraim, bátran állíthatjuk, hogy e kifogásolt tétel felállításánál semmiféle célzatosság sem vezetett bennünket. Egyszerűen annak a ténybeli valóságnak akartunk kifejezést adni, amelyet kemény munkával véltünk felismerni. Élünk most is azzal a jogunkkal, hogy feltétlenül visszautasítsuk ily gyakorlati szempontoknak a tudományos munkába való belekeverését, mielőtt megvizsgáltuk volna, vajon jogos-e az az aggály, mely e szempontokat ránk akarja kényszeríteni.

Íme, elmondottam néhányat azok közül a nehézségek közül, amelyek a pszichoanalízissel való foglalkozásuk elé merednek. Kezdetnek talán több is a kelleténél. Ha le tudják küzdeni ezek hatását, akkor folytathatjuk.

MÁSODIK ELŐADÁS

Az elvétések

Hölgyeim és uraim! Munkánkat nem feltevésekkel kezdjük el, hanem egy vizsgálódással. Ennek tárgyául kiválasztunk bizonyos jelenségeket, amelyek nagyon gyakoriak, nagyon ismertek és nagyon kevés méltatásban részesülnek, s amelyeknek annyiban nincs közük betegséghez, amennyiben minden egészséges emberen megfigyelhetők. E jelenségek az úgynevezett elvétések, mint amikor valaki mondani akar valamit, de helyette más szót mond: az elszólás vagy nyelvbotlás; vagy, ha ugyanez az írásnál esik meg vele: az elírás, tollhiba – akár észreveszi ezt, akár nem; vagy, ha valaki olvasás közben mást olvas, mint ami írva vagy nyomtatva van: félreolvas; éppígy, ha tévesen hallja azt, amit hozzá beszélnek: hallási félreértés, persze anélkül, hogy hallóképességének bármi szervi hibája volna. Az ilyen jelenségek egy másik csoportja az elfelejtésen alapszik, de ez az elfelejtés nem végleges, csupán bizonyos ideig tartó – így ha valakinek valamely név nem jut eszébe, amelyet pedig jól ismer és amelyre rendszerint ráismer; vagy, ha megfeledkezik valamely szándékának végrehajtásáról, amely aztán később eszébe jut, tehát éppen csak bizonyos időpontra esett ki az emlékezetéből. A jelenségek harmadik csoportjának nincs ilyen múló jellege, idetartozik az elrakás, amikor valaki valamely tárgyat bizonyos helyre tesz, s aztán képtelen megtalálni – s az egészen hasonló elvesztés. Az itt szóban forgó elfelejtésfajta másképpen érint bennünket, mint a másféle elfelejtések; csodálkozunk vagy bosszankodunk rajta, ahelyett hogy érthetőnek találnánk. A felsoroltakhoz csatlakoznak bizonyos tévedések, amelyeket ismét az ideiglenesség jellemez, így, amikor bizonyos ideig hiszünk valamit, holott előbb tudtuk s későbben ismét tudjuk, hogy az a dolog másként van, és más hasonló, különböző elnevezések alatt ismert jelenségek.

Oly esetek ezek, melyeknek benső rokonságát a német a közös „ver” szócskával való megjelöléssel is elárulja (a magyar „el-” vagy „félre-” igekötővel [A ford.]) szinte mind lényegtelen, többnyire igen gyorsan múló jellegűek, s nincs sok jelentőségük az ember életében. Ritkán fordul elő, hogy egyiküknek-másikuknak, teszem a tárgyak elvesztésének, bizonyos gyakorlati fontossága van. Épp ezért kevéssé is törődünk velük, lelki életünkben csak gyönge indulatokat váltanak ki stb.

Íme, ez az a jelenségcsoport, amelynek a tanulmányozására figyelmüket igénybe akarom venni. Önök azonban kedvetlenül vethetik ellenem: „Széles e világon, vagy a lelki élet szűkebb területén, annyi a nagyszerű talány, a lelki zavaroknak annyi a földerítésre váró és kutatásra érdemes csodája, hogy valóban könnyelmű játéknak tartjuk, ha munkánkat és érdeklődésünket ily semmiségekre vesztegetjük. Ha megmagyarázná nekünk, hogyan láthat és hallhat egy ép szemű és ép fülű ember fényes nappal olyan dolgokat, amik nincsenek, miért érzi egy másik egyszerre csak üldözöttnek magát azok részéről, akiket addig kedves meghittjeinek vélt, vagy miért hirdet, éles elmével megindokolva, olyan őrült gondolatokat, amelyeknek esztelenségét minden gyermek átlátja – akkor tartanánk valamire a pszichoanalízist; de ha csak azzal foglalkoztathat bennünket, hogy miért esett meg az ünnepi szónokkal ez vagy az a nyelvbotlás, hogy miért rakta el a háziasszony úgy a kulcsait, hogy nem tud rájuk akadni – és más efféle apró-cseprő dolgokkal, akkor mi is okosabb dolgokra fogjuk fordítani az időnket és érdeklődésünket.”

Türelem, hölgyeim és uraim, felelném erre önöknek. Úgy vélem, bírálatuk nem a helyes nyomon jár. Igaz, a pszichoanalízis nem kérkedhet azzal, hogy apróságokkal sohasem foglalkozott. Épp ellenkezőleg: megfigyelési anyaga rendszerint azok az igénytelen történések, melyeket a többi tudomány jelentéktelenségük miatt félredobott, szinte azt mondhatnám: a jelenségvilág hulladéka. De nem cseréli-e össze bírálatuk a problémák nagyságrendjét azzal, hogy mennyire feltűnők a jeleik? Nincs-e sok nagy jelentőségű dolog, amit bizonyos körülmények között és bizonyos időben csak halvány jelekből ismerhetünk fel? Könnyűszerrel mondhatok önöknek több ilyen helyzetet. Mily apró jelekből következtetik a fiatalemberek önök közül, hogy megnyerték egy hölgy vonzalmát? Nyílt szerelmi vallomásra, viharos ölelésre várnak talán, s nem elég-e hozzá egyetlen, másoktól alig észrevett tekintet, futó mozdulat, akár egy pillanattal is megnyújtott kézfogás? Vagy, ha a rendőrség kötelékében valamely gyilkosság felderítésén fáradnak, valóban azt várják talán, hogy a gyilkos fényképét és teljes lakcímét hagyja hátra tettének színhelyén, s nem fogják-e szükségképpen homályosabb és bizonytalanabb jelekkel beérni, amelyek a keresett egyén nyomára vezetnek? Ne vegyük hát semmibe az apró jeleket; belőlük kiindulva talán nagyobb dolgokra bukkanunk. De hiszen én is úgy gondolom, mint önök, hogy a világban és a tudományban elsősorban a nagy problémák számíthatnak érdeklődésünkre. Csakhogy, rendszerint vajmi keveset használ, ha eltökéljük, hogy most majd ennek vagy annak a nagy kérdésnek felderítéséhez látunk hozzá. Gyakran nem tudjuk, merre is tegyük a következő lépést. A tudományos munkában több kilátással biztat, ha azt ragadjuk meg, ami éppen adódik, s aminek a kutatására mód kínálkozik. Ha kellő alapossággal, elfogulatlanul és előzetes várakozásoktól menten vizsgálódunk, meg ha szerencsénk is van, úgy meglehet, hogy annál az összefüggésnél fogva, amely mindent mindenekkel egybeköt – a kicsit is a naggyal – még az ily igénytelen munka is utat nyit a nagy kérdések tanulmányozásához.

Ezt mondanám, hogy lekössem érdeklődésüket az egészséges ember látszólag semmitmondó tévcselekvéseinek tanulmányozására. Most pedig forduljunk valakihez, aki a pszichoanalízistől távol áll, és kérdezzük meg tőle, hogyan magyarázza meg ezeknek a jelenségeknek az előfordulását.

Először bizonyára ezt feleli: Ó, az ilyesmi magyarázatra sem érdemes; apró véletlenek ezek. Hogy érti ezt az illető? Azt akarja vele mondani, hogy vannak események, ha mégoly jelentéktelenek is, amelyek kiesnek a világfolyamat láncolatából, amelyek azon joggal, amellyel megtörténnek, akár el is maradhatnának? Ha valaki így, egyetlen ponton, áttöri a természetes determinizmust, akkor halomra döntötte az egész tudományos világfelfogást. Szemére vethetjük akkor, hogy mennyivel következetesebb ennél még a vallási világszemlélet is, amikor nyomatékosan hangsúlyozza, hogy egyetlen verébfióka sem pottyan le az ereszről Isten különös rendelése nélkül. Úgy vélem, emberünk nem lesz rá kapható, hogy első válaszából ezt a következtetést vonja le, hanem okosabbat gondol s azt feleli, ha éppen tanulmányozza ezeket a dolgokat, természetesen talál rájuk magyarázatot: a lelki működés apró kisiklásaival van itt dolgunk, a lelki munka pontatlanságával, amelynek feltételeit meg lehetne adni. Hibátlanul beszélni tudó ember akkor szólja talán el magát: 1. ha kissé gyöngélkedik és fáradt, 2. ha izgatott, 3. ha egyéb dolgok túlságosan igénybe veszik. Ezek a megállapítások könnyen igazolhatók. Valóban gyakran elvéti a szót, aki fáradt, akinek a feje fáj, vagy akinek migrénje van készülőben. Hasonló körülmények között könnyen esnek ki tulajdonnevek az emlékezetünkből. Némely ember egyenesen megszokta, hogy a közeledő migrént abból veszi észre, hogy eltünedeznek fejéből a tulajdonnevek. Az izgatott ember szintén gyakran véti el a szavakat, de a tárgyakat is: „balfogások” mutatkoznak, ha meg valaki szórakozott – vagyis tulajdonképpen ha figyelme valami másra összpontosul –, szembeötlően megfeledkezik a szándékairól és sok más akaratlan dolgot művel. Közismert példa erre a Fliegende Blätter-beli professzor, aki elhagyja esernyőjét és elcseréli kalapját, mert megírandó könyvének a problémáin töri az eszét. Hogy miként feledkezünk meg szándékainkról és ígéreteinkről, mert közben átéltünk valamit, ami erősen foglalkoztatott, arra mindnyájan saját tapasztalatunkból tudunk példákat.

Amit eddig mondottunk, az egészen értelmesen hangzik, és mintha ellentmondástól sem kellene tartanunk. Talán nem túlságosan érdekes, nem olyan, amilyennek vártuk. De vegyük közelebbről szemügyre az elvetések magyarázatait. Azt találjuk, hogy az elvétések létrejöttének feltételei nem egyformák. Rosszullét és vérkeringési zavar a normális működés gátoltságának élettani oka; az izgalom, fáradtság, a figyelem elterelődése másfajta mozzanatok, amelyeket pszichofiziológiainak nevezhetnénk. Ez utóbbiakról könnyen alkothatunk elméletet. A fáradtság, valamint az elterelődés, és talán az általános izgalom is a figyelem megoszlását okozza, amiből az következhetik, hogy a kérdéses műveletre nem irányul kellő figyelem. Könnyen előfordul, hogy e művelet lefolyása ilyenkor nem zavartalan, vagy pontatlanná válik. Ámde a gyöngélkedés vagy a központi idegrendszer vérellátási zavara a döntő mozzanatra, a figyelem megoszlására az előbbihez hasonló hatást fejthet ki, s így ugyanazt az eredményt idézheti elő. Eszerint az elvétés valamennyi esete szervi vagy lelki okból létrejött figyelemzavar következménye volna.

Ez bizony kevés ahhoz, hogy pszichoanalitikus érdeklődésünket lekösse. Habozhatnánk, vajon foglalkozzunk-e tovább is c tárggyal. Ám ha jobban fontolóra vesszük a megfigyeléseket, nincs minden rendben az elvétések figyelmi elméletével, vagy legalábbis nem ez következik magától értetődően a megfigyelésekből. Azt tapasztaljuk, hogy olyan emberekkel is megesik, hogy elvétnek vagy elfelejtenek valamit, akik nem fáradtak, nem szórakozottak vagy izgatottak, hanem minden tekintetben normális állapotúak, hacsak nem akarjuk utólag éppen elvétésük miau izgatottnak nyilvánítani őket, holott ők magukat nem vallják annak. Nem is állhat a dolog oly egyszerűen, hogy egy műveletet a ráirányuló figyelem fokozódása biztossá tenne, csökkenése pedig veszélyeztetné. Van számos oly működés, amelyet tisztára automatikusan, nagyon csekély figyelemmel és mégis egészen biztosan hajtunk végre. A sétáló talán alig tudja merre jár, de azért betartja a helyes utat s nem téved el, hanem megáll, ha a célhoz ért. Legalábbis rendszerint sikerül ez neki. A gyakorlott zongorajátékos, anélkül hogy rágondolna, a helyes billentyűt üti le. Persze vele is megesik olykor-olykor, hogy félrenyúl, de ha az automatikus játék a félrefogás veszélyét növelné, akkor ez a veszély éppen a virtuózt fenyegetné legjobban, akinek játéka a nagy gyakorlat folytán teljességgel automatikussá lett. A tapasztalás tehát ellenkezőleg azt mutatja, hogy számos működés éppen akkor sikerül fölöttébb biztosan, ha nem fordítunk rá különösebben nagy figyelmet, viszont az elvétés balszerencséje éppen olyankor léphet fel, amikor a hibátlan teljesítmény rendkívül fontos volna, s így a szükséges figyelem bizonyára nem terelődik el. Ily esetben a bajt „izgatottságunknak” tulajdoníthatjuk, noha nem értjük, hogy az izgalom miért nem irányítja inkább fokozottan a figyelmet arra a teljesítményre, melynek sikerültén annyira igyekszünk. Ha valaki fontos szónoklat, vagy szóbeli tárgyalás során, nyelvbotlás folytán, az ellenkezőjét mondja annak, amit mondani szándékozott, akkor ezt a jelenséget az elvétés pszichofiziológiai vagy figyelemelméletével aligha magyarázhatjuk meg.

Az elvétéseknél még sok oly apró mellékjelenséget figyelhetünk meg, amelyeket nem értünk és amelyek megértéséhez nem jutunk közelebb az eddigi magyarázatokkal. Így például, ha pillanatnyilag elfelejtettünk valamilyen nevet, bosszankodunk miatta, szeretnénk mindenáron emlékezetünkbe idézni és nincs tőle nyugtunk. Vajon miért sikerül a bosszankodónak oly szerfölött ritkán figyelmét a keresett szóra terelni, ami szerinte „a nyelve hegyén van”, noha annyira akaija, s amit azonnal felismer, mihelyt hallja? Vagy vegyük azokat az eseteket, amikor az elvétések halmozódnak, láncszerűen követik vagy felváltják egymást. Először megfeledkeztünk a megbeszélt találkozóról; másodszor pedig – miután eltökéltük, hogy semmi esetre sem felejtjük el – kiderül, hogy tévesen más órára emlékeztünk. Kerülő úton igyekszünk megtalálni valamely elfelejtett nevet, s eközben kipárolog a fejünkből egy másik, amely az elsőnek nyomára vezethetett volna. Ha most ezt a másodikat kezdjük el keresni, egy harmadik tűnik el, és így tovább. Tudjuk, hogy ilyesmi megesik a sajtóhibákkal is, amelyeket a szedő elvétésének kell tekintenünk. Mondják, hogy valamelyik szociáldemokrata újságba csúszott be egyszer ilyen makacs sajtóhiba. A lap ünnepi alkalomról szóló tudósításában ez volt olvasható: „Unter den Anwesenden bemerkte man auch seine Hoheit, den Kornprinzen.” Másnap az újság megkísérelte a helyreigazítást. Mentegetőzött s ezt írta: „Es hätte natürlich heissen sollen: den Knorprinzen.”{1} Ily esetekben szívesen emlegetik a nyomda ördögét, megbabonázott szedőszekrényt stb. E kifejezések értelme mindenesetre túlmegy a sajtóhibák pszichofiziológiai elméletén.

Nem tudom, ismeretes-e önök előtt, hogy a nyelvbotlást szándékosan is elő lehet idézni, úgyszólván szuggerálhatjuk az elkövetését. Erről szól a következő adoma: Amikor egyszer egy kezdő színész azt a fontos szerepet kapta, hogy Az Orleans-i szűzben jelentse a királynak: „Dér Connétable schickt sein Schwert zurück…” az egyik főszereplő azt a tréfát eszelte ki, hogy a próbákon a félénk kezdőnek e helyett a szöveg helyett többször odasúgta: „Der Komfortabel schickt sein Pferd zurück”{2} – s valóban elérte vele a célját. A szerencsétlen csakugyan ezzel a módosított jelentéssel mutatkozott be az előadáson, noha többször figyelmeztették, vagy talán éppen azért.

A figyelemelvonás elmélete az elvétések minden ilyen apró sajátosságát nem deríti fel teljesen. De azért ez az elmélet még nem szükségképpen hibás. Lehet, hogy csak hibázik belőle valami, hogy valamelyes kiegészítésre szorul, és ez aztán teljesen kielégítővé tenné. Egyébként az elvétések egynémelyikét még más oldalról is szemügyre vehetjük.

Válasszuk ki közülük az elszólást (vagy nyelvbotlást), amely az elvétések közt leginkább megfelel céljainknak. De éppúgy választhatnánk az elírást vagy a félreolvasást is. Végre is észre kell már vennünk, hogy minden eddigi kérdésünk kizárólag arra vonatkozott, hogy mikor, milyen körülmények között követünk el nyelvbotlást, tehát feleletet is csak erre kaptunk. Ámde érdeklődésünk más irányú is lehet: azt szeretnénk megtudni, hogy valamely elszólás miért éppen ilyen s nem amolyan alakot öltött; szóval foglalkozhatunk azzal, ami a nyelvbotlás folytán kiderül. Beláthatják, hogy amíg ezt a kérdést nem tisztáztuk, míg az elszólás eredményét nem magyaráztuk meg, mindaddig ez a jelenség, noha élettani magyarázatot találtunk rá, lélektani oldalról nézve továbbra is véletlenség marad. Ha nyelvbotlásba keveredem, a botlásra nyilván számtalan módom van, a helyes szót ezer mással cserélhetem fel, megszámlálhatatlanul sokféleképpen torzíthatom el. Van-e hát valami, ami megszabja, hogy valaki adott esetben annyi lehetőség közül éppen egy bizonyos módon szólja el magát, vagy a véletlen szeszélye dönti-e el ezt s így a felvetett kérdésre hasztalan keresünk értelmes feleletet?

Két szerző, Meringer és Mayer (az egyik nyelvész, a másik elmeorvos), 1895-ben megpróbálta az elszólás kérdését erről az oldalról megközelíteni. Példákat gyűjtöttek, és ezeket mindenekelőtt tisztán leíró szempontok szerint sorakoztatták fel. Mindez természetesen magyarázatot még nem ad, de útmutatásul szolgálhat. A két szerző a szándékolt beszéd nyelvbotló eltorzulásait a következőképpen különbözteti meg: felcserélések, előrevetítések, utóhangzások, szóalakvegyülések (kontaminációk) és helyettesítések (szubsztitúciók). Íme a példák a két szerző felsorolt főcsoportjaiból. Felcserélés esete forog fenn, amikor valaki Vénuszi Milót mond „milói Vénusz” helyett, a szavak sorrendjének felcserélése; előrevetítése: Es war mir auf der Sckwest… auf der Brust so schwer,{3} utóhangzás lenne az ismert balul sikerült felköszöntő: Ich fordere Sie auf, auf das Wohl unseres Chefs aufzustossen!{4} Ez a háromféle nyelvbotlás nem éppen gyakori. Sokkal sűrűbben fognak olyan esetekkel találkozni, amelyekben a nyelvbotlást összevonás vagy szóalakvegyülés idézi elő, például, amikor egy úr ezekkel a szavakkal szólít meg az utcán egy hölgyet: Wenn Sie gestatten, mein Fräulein, möchte ich Siegerne begleit-digen.{5} A keverékszóban az elkísérésen (begleiten) kívül nyilvánvalóan benne van a megsértés (beleidigen) is. (Mellesleg, a fiatalembernek aligha volt nagy szerencséje ennél a hölgynél.) A helyettesítés példájára a két szerző azt az esetet hozza föl, amikor valaki azt mondja: A preparátumokat beteszem a levélszekrénybe (Briefkasten), a keltetőszekrény (Brütkasten) helyett stb.

Az a magyarázatkísérlet, amelyet a két szerző példáinak gyűjteményére alapít, teljes mértékben elégtelen. Ők úgy vélik, hogy a szavak hangjai és szótagjai különböző értékűek, és a nagyobb értékű elem beidegzése a kisebb értékűekét zavaróan befolyásolhatja. Ebben nyilván a nem is oly gyakori előrevetítésekre és utóhangzásokra támaszkodnak; az elszólások más megnyilvánulásai szempontjából ezek a hangzás szerinti előnyben részesítések, ha ugyan egyáltalában előfordulnak, számba sem jönnek. Hiszen, többnyire, akként szóljuk el magunkat, hogy valamely szó helyett egy másik, hozzá nagyon hasonlót mondunk, és ezt a hasonlatosságot sokan elegendőnek tartják az elszólás magyarázatára. Példa egy tanár székfoglaló beszédének egy mondata: Ich bin nicht geneigt (geeignet), die Verdienste meines sehr geschätzten Vorgangers zu würdigen.{6} Vagy egy másik tanár: „A női genitálét illetően, sok kísértés… pardon: kísérlet ellenére sem…”

A nyelvbotlás legszokásosabb és egyszersmind legfeltűnőbb formája azonban az, amikor merőben az ellentétét mondjuk annak, amit mondani akartunk. Ilyen esetekben természetesen nagyon eltávolodunk hangzásbeli vonatkozásoktól és a hasonlóság hatásaitól, ehelyett azonban az ellentétek erős fogalmi rokonságára és az asszociációban mutatkozó föltűnő közelségére hivatkozhatunk. Vannak ilyenfajta történelmi példák. Képviselőházunk valamelyik elnöke egy alkalommal ezekkel a szavakkal nyitotta meg az ülést: uraim, megállapítom… (számú) képviselő jelenlétét, és ezennel bezárom az ülést.

Az ellentétes vonatkozásokhoz hasonlóképpen csábítóan hat aztán bármely más megszokott társítás, amely adott alkalommal igen helyén nem valóan jelentkezhet. Így például beszélik, hogy H. Helmholtz egy gyermekének az ismert föltaláló és nagyiparos, W. Siemens, gyermekével kötött házassága alkalmából tartott ünnepélyen Du Bois-Reymond, a híres fiziológus mondta a felköszöntő beszédet. A nyilván pompás felköszöntőt ezekkel a szavakkal fejezte be: Tehát éljen az új cég: Siemens és – Halske! Ez, természetesen, a régi cég neve volt. Ennek a két utóbbi névnek az összekapcsolására a berlini közönségnek éppúgy rájárt a nyelve, mint a bécsinek mondjuk arra, hogy Riedel és Beutel.

Így hát a hangzásbeli vonatkozásokhoz és a szóhasonlósághoz hozzá kell még vennünk a szótársítások befolyásoló hatását. De ez még nem elég. Az esetek egész sorában az elkövetett nyelvbotlás okának a kikutatása, úgy látszik, nem sikerülhet addig, amíg figyelembe nem vesszük az illetőnek előbb kimondott, vagy csak elgondolt mondatát. Tehát ez ismét az utóhangzás egy esete, mint amilyen a Meringer által említett, csak távolabbról jövő. Meg kell vallanom, nagyjában az a benyomásom, mintha ezáltal az elszólások megértésétől messzebbre kerültünk volna, mint valaha is voltunk!

Mégis, úgy hiszem, nem tévedek, ha kimondom, hogy az éppen most megejtett vizsgálódás folyamán az elszólás példái valamennyiünkben olyan új benyomást keltettek, amelynél érdemes lesz megállnunk. Megvizsgáltuk a föltételeket, amelyek alapján elszólás egyáltalán keletkezhetik, azután azokat a hatásokat, amelyek az elszólás adta torzítások módját szabják meg, de az elszólás eredményét önmagában, függetlenül a keletkezésétől, még nem is érintettük. Ha erre is rászánjuk magunkat, akkor végül bátorságot kell vennünk, és meg kell állapítanunk, hogy hiszen, néhány példában, annak is van értelme, ami az elszólással jött a beszélő nyelvére. Mit jelent az, hogy értelme van? Nos. ez azt jelenti, hogy talán joggal tekintjük az elszólás effektusát teljes érvényű lelki aktusnak, amelyben tartalom és jelentés nyilvánul meg, s amely saját céljait is követi. Mind ez ideig elvétésekről beszéltünk, most azonban, úgy tűnik, mintha néha maga az elvétés egészen helyes cselekedet lenne, éppen csak hogy annak a másik elvárt vagy szándékolt cselekedetnek a helyét foglalta el.

Az elvétésnek ez az önmagában való értelme, egyes esetekben, kézzelfogható és félreismerhetetlen. Ha a képviselőház elnöke első szavaival bezárja az ülést ahelyett, hogy megnyitná, akkor azoknak a körülményeknek az ismerete folytán, melyek között ez az elszólás lejátszódott, hajlandóak vagyunk arra, hogy ezt a tévedést értelmesnek találjuk. Az elnök semmi jót nem vár az üléstől, és szeretné, ha azonnal berekeszthetné. Ennek az értelemnek a felmutatása, tehát a nyelvbotlásnak az értelmezése, nem okoz semmi nehézséget. Vagy, amikor egy hölgy látszólag elismeréssel kérdezi a másiktól: Ezt az elragadó új kalapot bizonyára saját kezűleg paccolta el?{7} (felpróbálni helyett), akkor a világ semmiféle tudományoskodása sem tarthat vissza attól bennünket, hogy az elszólásból ki ne halljuk azt a nyilatkozatot, hogy: ez a kalap el van rontva. Vagy amikor egy erélyesnek ismert nő ezt mondja: Az uram megkérdezte az orvostól, hogy milyen diétát tartson. Az orvos azonban azt mondta, hogy nincs szüksége diétára, ehet, ihat, amit én akarok (was ich will, ahelyett hogy: was er [ő] will) – akkor ez az elszólás másrészt mégiscsak egy következetes program félreismerhetetlen kifejezése.

Hölgyeim és uraim, ha kiderülne, hogy az elszólások és elvétések mögött nem csupán egy-két esetben, hanem azoknak egész sorában van értelem, akkor elkerülhetetlen, hogy az elvétéseknek ez az értelme, amelyről eddig még nem esett szó, a legérdekesebbé váljék számunkra, és joggal háttérbe szorítson minden más szempontot. Akkor aztán minden fiziológiai és pszichofiziológiai tényezőt mellőzhetünk, és rátérhetünk az elvétések értelmét, azaz jelentését, szándékát kutató, tisztán lélektani vizsgálódásokra. Az a szándékom, hogy többfajta megfigyelési anyagot vizsgáljunk meg ilyen szempontból.

Mielőtt azonban erre rátérnénk, fel szeretném szólítani önöket, hogy egy másik nyomot kövessenek velem. Ismételten előfordult, hogy költők a nyelvbotlást, vagy egyéb elvétést használtak fel a költői ábrázolás eszközéül. Ez a tény magában véve is bizonyítja előttünk, hogy az elvétéseket, például az elszólást, valami mély értelmű dolognak tartják, hiszen szándékosan használják. Mert ez nem úgy történik, hogy a költő véletlen tollhibát követ el, és ezt mondatja el azután nyelvbotlás formájában. A nyelvbotlással tudomásunkra akar hozni valamit; meg is kereshetjük, hogy mi lehet ez, vajon azt akarja-e jelezni, hogy az illető személy szórakozott és fáradt, vagy migrén várható nála. Természetesen nem akarjuk túlbecsülni, ha a nyelvbotlást értelemmel felruházva használja a költő. Hiszen a valóságban lehetne értelmetlen lelki véletlenség, vagy csak nagyon ritka esetben kellene értelmesnek lennie, és a költőnek joga lenne ahhoz, hogy céljai érdekében értelemmel tetézve a lelki világba emelje. De azon sem csodálkoznánk, ha a nyelvbotlásról a költőtől többet tudnánk meg, mint a nyelvésztől vagy az elmegyógyásztól.

Az elszólásnak ilyen példáját találjuk [Friedrich Schiller] a Wallensteinben (Piccolomini, első felvonás, ötödik jelenet). Max Piccolomini az előző jelenetben szenvedélyesen a herceg pártjára kelt és eközben áradozott a béke áldásairól, amik utazása alatt bontakoztak ki előtte, amikor Wallenstein leányát a táborba kísérte. Távozásakor atyja és az udvar követe, Questenberg, magukból kikelve maradnak a színen. És most folytatódik az ötödik jelenet:

QUESTENBERG:

Ó jaj, hát így vagyunk?

(sürgetve, türelmetlenül)

S mi csak nézzük, barátom, hogy hagy itt

Ilyen vakon, s nem hívjuk vissza sem,

Hogy itt rögtön kinyissuk szemét?

OCTAVIO:

(mély töprenkedéséből térve vissza)

Nekem már kinyitotta, ó, de abban,

Amit azóta látok, nincs öröm.

QUESTENBERG:

S mit lát barátom?

OCTAVIO:

Átkos utazás!

QUESTENBERG:

Miféle utazás?

OCTAVIO:

Jöjjön velem!

Követnem kell a végzetes nyomot,

Szememmel látnom – jöjjön csak velem…

(magával akarja vinni)

QUESTENBERG:

Hová?

OCTAVIO:

Ahhoz, akit kísért.

QUESTENBERG:

(sürgetve)

Kihez?

OCTAVIO:

(változtat azon, amit mondani készült)

A herceghez. Gyerünk… stb.

(ÁPRILY LAJOS FORDÍTÁSA)

Octavio ezt akarta mondani: Hozzá, a herceghez, de elszólja magát és az „ahhoz, akit kísért”-tel, legalább előttünk, elárulja, hogy nagyon is jól felismerte milyen befolyás váltotta ki a fiatal hős lelkesedését a békéért.

Még hatásosabb példát fedezett fel Otto Rank Shakespeare-nél. A velencei kalmárban fordul az elő, abban a híres jelenetben, amelyben a szerencsés udvarló a három ládika közül választ; talán legjobb lesz, ha Rank rövid leírását itt felolvasom.

„A nyelvbotlás költőileg igen finoman motivált és technikailag fényesen alkalmazott esetét találjuk Shakespeare A velencei kalmárjában (harmadik felvonás, második jelenet). Ez az eset, hasonlóan ahhoz, amelyet Freud a Wallensteinből hoz fel példának, elárulja, hogy a költők az elvétésnek a mechanizmusát és értelmét jól ismerik, és felteszi, hogy a hallgatóság is megérti. Portiát atyja kényszerítette, hogy sorshúzással válasszon férjet; mindeddig azonban a véletlen szerencse megszabadította valamennyi kellemetlen kérőjétől. Mikor végül Bassanióban fellelte azt a kérőt, akihez valóban vonzódik, attól tart, hogy Bassaniónak sem lesz szerencséje a sorshúzásban. Legszívesebben megmondaná neki, hogy ez esetben is biztos lehet a szerelmében, ám ettől a fogadalma visszatartja. Ebben a belső meghasonlásában mondatja vele a költő a következő szavakat:

Ne siess, kérlek: várj egy-két napot,

S aztán próbálj szerencsét, mert ha felsülsz,

Elvesztem társaságodat! Ne még!

Valami bennem – nem a szerelem

Nem akar elveszíteni, …………

………… tanítanálak,

Hogyan válassz. De ez esküszegés,

Hát nem teszem. Csak majd ha elhibázol,

Kívánom, bár követtem volna el

Az esküszegés bűnét. A szemed

Elvarázsolt s kétfelé osztott engem.

Egyik felem tiéd, másik tiéd,

Illetve enyém, így hát a tiéd,

Minden a tiéd…

(VAS ISTVÁN FORDÍTÁSA)

Tehát éppen annak, amit a lány csupán halványan akar jelezni, mert tulajdonképpen titkolnia kellene, hogy már a választás előtt is egészen az övé és szereti, a költő csodálatos lélektani érzékkel az elszólásban nyílt utat enged, és ezzel a művészi fogással képes arra, hogy csillapítsa a szerelmes férfi elviselhetetlen bizonytalanságát, csakúgy, mint a hallgató ugyanígy hangolt feszültségét a választás eredménye miatt.” Látjuk, hogy Portia végezetül mily finoman közvetít a két kijelentés között, amelyet az elszólás magában foglal, hogy miként oszlatja el a köztük fennálló ellentétet és végül mégis az elszólásnak ad igazat:

„… így hát a tiéd,

Minden a tiéd…”

Egyszer egy az orvostudománytól távol álló bölcselkedő is felfedte egy megjegyzésével egy elvétés értelmét, és ezzel felmentett bennünket a kutatás fáradalmaitól. Valamennyien ismerik Lichtenberget, ezt a szellemes szatirikust (1742–1799), akiről Goethe azt mondotta, hogy ahol tréfál, ott egy probléma van elrejtve. Nos, itt-ott a tréfával a probléma megoldása is felszínre kerülhet. Lichtenberg elmés és szatirikus ötletei közt a következő mondatot jegyzi fel: Mindig Agamemnónt olvasott angenommen helyett, annyira ismerte Homéroszt. Ez valóban a félreolvasás elmélete.

Következő alkalommal meg fogjuk vizsgálni, vajon az elszólásokról vallott nézetünkben tényleg oszthatjuk-e a költők véleményét.

HARMADIK ELŐADÁS

Az elvétések

(Folytatás)

Hölgyeim és uraim! Múltkoriban az az ötletünk támadt, hogy az elvetést ne a szándékolt és megzavart megnyilvánuláshoz való viszonyában, hanem önmagában és önmagáért vizsgáljuk, s az volt a benyomásunk, hogy egyes esetekben megmutatja a maga értelmét. Megállapítottuk, hogy ha általánosabban is be lehetne bizonyítani, hogy az elvétésnek van értelme, akkor ez az értelem érdekesebbé válna számunkra, mint az elvétés keletkezése körülményeinek a vizsgálata.

Egyezzünk meg még egyszer abban: mit is értünk valamely lelki folyamat „értelmén”. Nem mást, mint azt a szándékot, amelynek a szolgálatában áll, és a helyzetét egy lelki sorozatban. A vizsgálataink tárgyául szolgáló esetek legtöbbjében az „értelmet” „szándék”-kal, „tendenciá”-val is helyettesíthetjük. Vajon csalóka látszat, vagy az elvétés költői túlbecsülése volt-e tehát, amikor szándékot véltünk fellelni benne?

Maradjunk hívek az elszólás példáihoz, és tekintsünk át több ilyen megfigyelést. Ezek között sok olyan esetet találunk, amelyeknél az elszólás szándéka, értelme nyilvánvaló. Itt vannak mindenekelőtt azok az esetek, amelyekben a szándékolt kifejezés helyébe annak az ellentéte lép. Az elnök azt mondja a megnyitó beszédében: Az ülést bevártnak nyilvánítom. Ez, ugyebár, félreérthetetlen. Elszólásának értelme és szándéka az, hogy az ülést be akarja zárni. „Hiszen ő maga mondja”, ezt lehetne ráolvasni; csak szaván kell fogni. Ne vessék közbe, hogy ez nem lehetséges, hiszen tudjuk, hogy az ülést nem bezárni, hanem megnyitni akarta, és hogy ő maga is, akit pedig imént legfőbb fórumnak (instanciának) ismertünk el, megerősítheti ezt. Elfelejtik eközben, hogy egyelőre megegyeztünk abban, hogy az elvétéseket önmagukban vizsgáljuk meg; viszonyuk ahhoz a szándékhoz, amelyet megzavarnak, csak később kerül majd sorra. Különben logikai hibába esnénk, és ezzel a szóban forgó problémát egyszerűen bűvészmódra eltüntetnénk, begging the question, ahogy az angol mondja.

Más esetekben, amikor az elszólással nem pontosan az ellenkező értelmű szót mondjuk, a nyelvbotlás mégis ellentétes értelmet fejezhet ki. „Nem vagyok hajlandó az elődöm érdemeinek a méltatására.” „Hajlandó” nem ellentéte az „alkalmasának, de nyílt vallomás és éles ellentétben áll azzal a helyzettel, amelyben a szónok mondja.

Ismét más esetekben a nyelvbotlás a szándéknak megfelelő értelemhez egyszerűen egy másodikat csatol. A mondat ekkor úgy hangzik, mint valami összevonás, megrövidítés, több mondat összesűrítése. Ama bizonyos erélyes hölgy példája: ehet és ihat, amit én akarok. Ez egyértelmű azzal, mintha ezt mondaná: ehet és ihat, amit akar; de vajon akarhat-e egyáltalán? Én akarok helyette! Az elszólások sokszor ilyen rövidítéseknek látszanak, például amikor az anatómia professzora az orrüregről tartott előadása után megkérdezi, vajon a hallgatók megértették-e, és az általános igenlő válaszra így folytatja: Alig hiszem, mert azokat, akik az orrüreget jól ismerik, még egymilliónyi lakosú városban is egy ujjon… pardon, egy kéz ujjain össze lehet számolni. A rövidített beszédnek is megvan az értelme; azt mondja, hogy csak egyvalaki van, aki ért a dologhoz.

Az eseteknek azon csoportjaival, amelyekben az elvétés maga hozza napfényre értelmét, szembeállíthatok azok, amelyekben az elszólásnak önmagában semmi értelme nincs, amelyek tehát várakozásunknak határozottan ellentmondanak. Ha valaki a nyelvbotlással kiforgat egy tulajdonnevet, vagy szokatlan hangsorrendeket állít össze, akkor úgy látszik, ezek a nagyon is gyakran adódó jelenségek már el is döntötték elutasító értelemben azt a kérdést, hogy van-e minden elvétésben valami értelmes. Ha azonban közelebbről szemügyre vesszük az ilyen példákat, kiderül, hogy ezeknek a torzításoknak a megértése is könnyű, sőt a különbség az ilyen homályos és az előbbi világos esetek közt nem is olyan nagy.

Egy úr, akinél lova egészségi állapota felől érdeklődnek, így felel: „Ja, das draut… Das dauert vielleicht noch einen Monat” (Igen, ez talán még egy hónapig is eltart). Amikor megkérdezik, hogy mit akart tulajdonképpen mondani, megmagyarázza, hogy azt gondolta: „das sei eine traurige Geschichte” (ez bizony szomorú história), a dauert és traurig szavak összekeveredése hozta létre aztán a „draut” hangcsoportot (Meringer és Mayer).

Másvalaki bizonyos dologról mesél, amit rosszall, és így folytatja: „Dann aber sind Tatsachen zum Vorschwein gekommen” (De akkor oly tények kerültek felszínre)… kérdezősködésre megerősíti, hogy ezeket a dolgokat disznóságoknak akarta bélyegezni Vorschein (felszín) és „Schweinerei” (disznóság) együttesen idézték elő a különös Vorschwein szót (M. és M.).

Emlékezzenek vissza annak a fiatalembernek az esetére, aki azt az ismeretlen hölgyet el akarta kísérteni. Bátorkodtunk ezt a szóképzést begleitenre (elkísér) és beleidigenre (megsért) szétbontani, és biztosak voltunk ebbeli értelmezésünkben, anélkül hogy megerősítését követeltük volna. Láthatják ezekből a példákból, hogy az elszólásnak ilyen homályosabb esetei is megmagyarázhatók két különböző szándék összetalálkozásából, interferenciájából; a különbség mindössze abban áll, hogy az egyik esetben az egyik szándék a másikat tökéletesen helyettesíti (szubsztituálja), például amikor az ellentétét mondjuk, míg másszor meg kell elégednie azzal, hogy eltorzítja vagy módosítja, úgyhogy önmagukban többé-kevésbé értelmes keverékképződmények keletkeznek.

Azt hisszük, hogy most rájöttünk a nyelvbotlások egy nagy részének a titkára. Ha ezt elfogadjuk, úgy más, eddig még rejtélyes csoportokat is megérthetünk. A néveltorzításokat például nem tekinthetjük úgy, hogy mindig két hasonló és mégis különböző név vetélkedéséről van szó. De a másik szándékot mégis könnyen kihámozhatjuk. Valamely név eltorzítása a nyelvbotláson kívül is elég gyakran előfordul mint próbálkozás, hogy a nevet rossz hangzásúvá vagy hangzása szerint valami alacsonyrendű dologra emlékeztetővé tegyük; ez a lebecsmérlésnek művelt emberhez nem méltó módja, melyről korán megtanul lemondani, de mégsem mond le róla szívesen. Sokszor még később is használja egészen alacsonyrendű „éle” formájában. Hogy ennek a néveltorzításnak csak egy kirívóan csúf példáját idézzem, fölemlítem, hogy a francia köztársaság elnökének, Poincarénak nevét napjainkban Schweinskarréra (sertéskaraj) módosították.{8} Feltehető tehát az elszólásnál is ilyen becsmérlő szándék, és ez aztán a tulajdonnév eltorzításában tör magának utat. Hasonló magyarázatok nyomulnak előtérbe elgondolásunk folytatásaként a komikus vagy abszurd elszólások bizonyos eseteiben. „Ich fordere Sie auf, auf das Wohl unseres Chefs aufzustossen” (lásd 33. old.). Itt az ünnepi hangulatot váratlanul megzavarja egy olyan szónak a befurakodása, amely gusztustalan képzeteket kelt, és mi, bizonyos gyalázkodó és ellenséges beszédek mintája nyomán, alig gyaníthatunk mást, mint azt, hogy oly tendencia törekszik kifejeződésre, amely erélyesen ellentmond az eléje tolakodott tiszteletadásnak és mintegy ezt akarja kifejezni: nehogy elhiggyétek, ezt nem gondoltam komolyan, fütyülök erre a fickóra stb. Hasonló elgondolás áll oly elszólásokra, amelyek ártatlan szavakból illetleneket és trágárokat faragnak, apopó „apropó” helyett, vagy Eischeissweibchen (tojásszarnőcske) Eiweissscheibchen (fehérjeszeletke) helyett (M. és M.).

Sok olyan embert ismerünk, aki az élvezetszerzés kedvéért ártatlan szavakat szándékosan trágárrá torzít; ezt viccesnek is szánhatja, és valójában attól, akitől ilyet hallunk, először meg kell tudakolnunk, vajon szándékosan viccelt-e, vagy csak nyelvbotlás volt.

Nos, így aránylag csekély fáradsággal megoldottuk volna az elvétések rejtélyét! Az elvétések nem véletlenségek, hanem komoly lelki aktusok, megvan az értelmük, két különböző szándék együttműködéséből, illetve helyesebben: egymás ellen való működéséből keletkeznek. De ezek után azt is meg tudom érteni, hogy a kérdések és kételkedések özönét akarják rám zúdítani, és ezeket el kell intézni és meg kell válaszolni, még mielőtt munkánk ezen első eredményének örülhetnénk. Igazán nem akarom önöket elhamarkodott döntésekbe belehajszolni. Vegyük elő a kérdéseket szépen sorjában és mérlegeljük hűvösen.

Ugyan mit akarhatnak önök nekem mondani? Vajon azt hiszem-e, hogy ez a magyarázat a nyelvbotlások minden esetére áll, vagy pedig csak bizonyos hányadára? Hogy vajon kiterjeszthetjük-e ezt a nézetünket az elvétések más fajtáira is, a félreolvasásra, az elírásra, elfelejtésre, balfogásra, az „elrakás”-ra stb.? Mit jelentenek mégis, az elvétések lelki természetét tekintve, az elfáradás, az izgalom, a szórakozottság, a figyelmi zavar tényezői? Azután láthatjuk, hogy az elvétések egymással versengő két tendenciája közül az egyik mindig nyilvánvaló, a másik azonban nem mindig. Mit kell tennünk, hogy ez utóbbit kitalálhassuk, és ha azt hisszük, hogy kitaláltuk, hogyan bizonyíthatjuk be, hogy az nemcsak a valószínű, hanem az egyedüli helyes megoldás? Van még egyéb kérdeznivalójuk is? Ha nincs, akkor magam folytatom. Emlékeztetem önöket arra, hogy magukkal az elvétésekkel tulajdonképpen nemigen akartunk foglalkozni, hogy a tanulmányunk tárgya csupán kérdés pszichoanalitikus vonatkozásainak a felderítése volt. Ezért felteszem a kérdést: mifajták azok a szándékok vagy törekvések, amelyek más szándékokat vagy tendenciákat ily módon megzavarhatnak, és milyen vonatkozások állnak fönn a zavaró és megzavart törekvések közt? így munkánk a probléma megoldása után kezdődik csak újra.

Tehát: vajon ez-e a magyarázata a nyelvbotlások valamennyi esetének? Hajlok ennek elfogadására, éspedig azért, mert valahányszor a nyelvbotlás valamely esetét vizsgáljuk, találunk efféle megoldást. Azonban azt sem lehet bebizonyítani, hogy a nyelvbotlás ily mechanizmus nélkül létre ne jöhetne. Lehetséges; de ez számunkra elméletileg közömbös, mivel azok a következtetések, amelyeket a pszichoanalízisbe való bevezetés szempontjából le akarunk vonni, fönnállanak akkor is, ha magyarázatunk az elszólási eseteknek csak egy töredékére vonatkozik, ez pedig aligha áll így. A következő kérdésre, vajon az elszólásokra vonatkozó észleletcinket az elvetések más fajtáira is kiterjeszthetjük-e, egyelőre igennel válaszolok. Maguk is meg fognak győződni erről, amikor az elírás, balfogás stb. példáit vesszük vizsgálat alá. Technikai okokból azonban azt ajánlom, hogy ezt a munkát halasszuk el, amíg magát a nyelvbotlást alaposabban meg nem vizsgáltuk.

Ha elfogadjuk a nyelvbotlás itt leírt lelki mechanizmusát, behatóbban meg kell vizsgálnunk, mit jelenthetnek még számunkra a szerzők által előtérbe tolt egyéb tényezők, mint például a vérkeringési zavar, kifáradás, izgalom, szórakozottság, a figyelmi zavar elmélete. Jegyezzék meg jól, mi ezeknek a tényezőknek a létezését nem tagadjuk. Általában nemigen fordul elő, hogy a pszichoanalízis kétségbe vonna valamit, amit más oldalról állítanak; csak rendszerint hozzátesz valami újat, és alkalomadtán persze úgy adódik, hogy ez az eddig mellőzött és most újként odakerülő tényező éppen a leglényegesebb. Minden további nélkül elismerjük az élettani hajlamosságnak könnyebb rosszullétben, vérkeringési zavarokban, kimerülési állapotokban rejlő hatását a nyelvbotlás keletkezésére; a mindennapos és személyes tapasztalat meggyőzheti önöket erről. De mily keveset tudunk ezzel megmagyarázni! Mindenekelőtt, ezek nem szükséges föltételei az elvetéseknek. A nyelvbotlás tökéletes egészségi és normális testi állapot mellett éppen így megeshet. Ezeknek a testi tényezőknek tehát csak az az értékük, hogy megkönnyítik, elősegítik a nyelvbotlás sajátos lelki mechanizmusát. Erre a viszonyra egyszer egy hasonlatot használtam, és ezt most meg fogom ismételni, mert nem tudok jobbal helyette. Tegyék föl: sötét éjszaka sétálok valamely elhagyott helyen és egy útonálló megtámad, elrabolja órámat és pénztárcámat. Minthogy a rabló arcát nem láttam tisztán, panaszomat a legközelebbi rendőrállomáson a következő szavakkal adnám elő: A magányosság és sötétség az imént megrabolt. A rendőrbiztos erre így válaszolhatna: Ügy látszik, ön helytelenül, szélsőséges mechanisztikus fölfogás híve. Állapítsuk meg inkább így a tényállást: A sötétség védelme alatt, kihasználva a hely elhagyatottságát, egy ismeretlen rabló kifosztotta Önt. Az ön esetében leglényegesebb feladat a rabló fölkutatása. Talán a rablott holmit is visszaszerezhetjük tőle.

A pszichofiziológiai tényezők, izgalom, zavartság, figyelmi zavar, nyilvánvalóan nem nagyon visznek közelebb a megoldáshoz. Ezek csak beszédmódok, spanyolfalak, amelyek mögé feltétlenül be kell pillantanunk. Az a kérdés inkább, vajon mi idézte itt elő az izgalmat, a figyelem sajátos elfordulását. A hangzási hatások, a szóhasonlóságok és a szavakból kiinduló szokásos társítások jelentőségét szintén figyelemre kell méltatnunk. Ezek megkönnyítik az elszólást, amennyiben kijelölik az utat, amelyen haladhat. De ha látom az utat magam előtt, bizonyos, hogy követni fogom? Ehhez még szükségem van a motivációra, hogy elszánjam magam és ezenfelül erőre, amely ezen az úton előrevisz. Ezek a hangzási és szóbeli vonatkozások tehát szintén csak elősegítői a nyelvbotlásnak, úgy, mint a testi hajlamosságok, és voltaképpen nem magyarázatai. Gondolják csak meg, az esetek túlnyomó részében nem az a körülmény zavarja meg a beszédemet, hogy a használt szavak hangzásbelileg másokra hasonlítanak, hogy az ellentétükkel szoros kapcsolatban állnak, vagy, hogy szokásos társítások indulnak ki belőlük. A filozófus Wundt értelmezése szerint még azt a magyarázatot is találhatnánk, hogy a nyelvbotlás akkor keletkezik, ha testi kimerültség folytán az asszociációs hajlam felülkerekedik az egyéb beszédszándékunkon. Ez nagyon szépen hangzana, ha nem mondana ellent ama tapasztalatainknak, amelyek tanúsága szerint az esetek egy részében a kedvező testi, másik részében az asszociációs tényezők hiányzanak.

Különösen érdekes számomra azonban a következő kérdésük: mily módon lehet a két egymással interferenciába lépő tendenciát megállapítani. Valószínűleg nem is sejtik, milyen súlyos következményekkel jár ez. Ugyebár, a kettő egyike, a megzavart törekvés, mindig kétségtelen; az, aki az elvétést elköveti, ismeri és be is ismeri azt. Kételkedésre és meggondolásra csupán a másik, a zavaró törekvés adhat okot. Nos, már hallottuk, és önök bizonyára nem felejtették el, hogy az esetek egy részében ez a másik tendencia éppen ilyen világos. Kitűnik a nyelvbotlás eredményéből, ha van bátorságunk ahhoz, hogy ezt az eredményt elfogadjuk. A képviselőházi elnök, aki az ellentétét mondja annak, amit akart, világos, hogy az ülést meg akarja nyitni, de éppen ilyen világos, hogy szeretné be is zárni. Ez olyan kézenfekvő, hogy semmi értelmezni való sincs rajta. De a többi esetben, amelyben a zavaró törekvés csupán eltorzítja az eredetit, anélkül hogy önmaga teljesen kifejezésre jutna, hogyan hámozzuk ki itt az eltorzításból a zavaró tendenciát?

Az esetek első sorozatában nagyon egyszerű és biztos módon, tudniillik ugyanúgy, ahogyan a megzavart törekvést megállapítjuk. Hiszen ezt közvetlenül a beszélőtől kapjuk, aki az elszólás után rögtön helyreállítja az eredetileg tervbe vett szövegezést. „Das draut, nein, das dauert vielleicht noch einen Monat” (lásd 43. old.). Nos, a torzító szándékot szintén vele mondatjuk el. Megkérdezzük tőle: Kérem, miért mondta előbb, hogy „draut”? Erre azt válaszolja: Azt akartam mondani: „Das ist eine traurige Geschichte” (Ez szomorú történet), és a másik esetben, a Vorschwein elszólásban éppen így megerősíti, hogy először ezt akarta mondani: „Das ist eine Schweinerei” (ez disznóság), de aztán mérsékelte magát és szavainak más irányt adott. A zavaró tendencia megállapítása itt tehát éppoly biztosan sikerült, mint a megzavarté. Nem véletlenül folyamodtam oly példákhoz, amelyeknek a közlése és megoldása nem ered sem tőlem, sem híveim valamelyikétől. Mégis szükség volt mind a két esetben egy bizonyos beavatkozásra, hogy a megoldást elősegítsük. Meg kellett kérdezni a beszélőtől, miért szólta el így magát, és mit tudna mondani elszólásáról. Különben talán elsiklott volna az elszólás fölött, anélkül hogy tisztázni akarta volna. De mihelyt megkérdezték, a magyarázatot már az első ötletével megadta. És íme, látják, ez a kis beavatkozás és eredménye már pszichoanalízis, és mintaképe minden pszichoanalitikus vizsgálatnak, amit a továbbiakban végezni fogunk.

Talán túlságosan bizalmatlan vagyok, ha felteszem, hogy ugyanabban a pillanatban, amelyben a pszichoanalízis fölmerül önök előtt, felüti a fejét az ellenállás is vele szemben. Nem volna talán kedvük arra az ellenvetésre, hogy az elszólást elkövető ember magyarázata egyáltalán nem döntő bizonyíték? Persze hogy igyekezne – gondolják önök – fölszólításra az elszólást megmagyarázni, és ekkor kimondja az első, éppen fölmerülő ötletét, ha ez a magyarázat számára alkalmasnak látszik. De ezzel még nem bizonyítja, hogy az elszólás tényleg így folyt le. Lehetséges, hogy így volt, de éppúgy lehetett másképpen is. Eszébe juthatott volna valami más is, ami épp ennyire, vagy talán még jobban megfelelt volna.

Különös, hogy alapjában véve milyen kevésre becsülik önök a lelki tényeket! Gondolják csak el, hogy valaki egy bizonyos anyagot vegyi analízisnek vetett alá és egy alkotórészéből bizonyos súlyt, ennyi meg ennyi milligrammot kapott. Ebből a súlymennyiségből bizonyos következtetések vonhatók le. Úgy vélik-e, hogy a vegyésznek valaha is eszébe jutna, hogy ezeket a következtetéseket azzal az indoklással kifogásolja: az izolált anyagnak más súlya is lehetett volna? Mindenki meghajlik az előtt a tény előtt, hogy éppen ez és nem más súly adódott, és az eredményre bátran építi föl a további következtetéseket. De ha az a lelki tény áll önök előtt, hogy annak, akit megkérdeztek, egy adott ötlete támadt, akkor nem adnak neki hitelt, és azt mondják, hogy éppen így másvalami is eszébe juthatott volna! Önökben ugyanis a lelki szabadság illúziója él, amelyről nem szívesen mondanak le. Sajnálom, de ebben a legélesebben szemben állok önökkel.

Itt érvelésüket abbahagyják, de csak azért, hogy az ellenállást más helyen kezdjék újra. Tovább folytatják: Értjük, hogy ez a pszichoanalízis sajátos technikája, hogy problémáinak a megoldását magával az analizálttal mondatja el. Nos, vegyünk egy másik példát, azt, amelyikben az ünnepi szónok fölszólítja a társaságot, hogy a főnök egészségére föl böfögjenek (aufzustossen). Azt mondja ön erre, hogy a zavaró szándék ebben az esetben a becsmérlés; ez az, ami ellene szegül a tisztelet kifejezésének. Ez azonban pusztán az ön értelmezése, amely az elszóláson kívül álló megfigyelésekre támaszkodik. Ha ebben az esetben megkérdi az elszólás elkövetőjét, az nem fogja megerősíteni, hogy becsmérelni akart, sőt erélyesen tagadni fogja. Miért nem adja föl bebizonyíthatatlan értelmezését ezzel a világos tagadással szemben?

Valóban, most ez egyszer valami vaskosai találtak. Elképzelem az ismeretlen ünnepi szónokot; valószínűleg az ünnepelt főnök asszisztense, talán már magántanár, fiatalember az élet legszebb kilátásaival. Szeretnék a lelkébe hatolni, vajon nem érzett-e mégis valamit, ami a főnök megtisztelésére vonatkozó fölszólításnak talán ellenszegülhetett. Ugyancsak megjárnám. Türelmetlen lenne és nekem támadna: „Hallja, de most aztán elég legyen a kérdezgetésből, különben baj lesz. Még tönkreteszi a karrieremet a gyanúsítgatásaival. Egyszerűen azért mondtam aufslossent, anstossen helyett, mert ugyanebben a mondatban előzőleg már kétszer használtam az auf szócskát. Ez az, amit Meringer utóhangzásnak nevez, és itt további magyarázgatásnak nincs helye. Megértette? Punktum.” Hm, ez meglepő reakció, valóban erélyes visszautasítás. Látom, hogy ezzel a fiatalemberrel nem tudok boldogulni, de látom azt is; lám, lám, milyen fontos neki, hogy az elvétésnek semmiféle értelme ne legyen. Talán önök is úgy találják, hogy nem helyes, ha mindjárt ilyen goromba lesz, mikor én pusztán csak elméletileg érdeklődöm, de végre is, gondolják önök, neki csak tudnia kell, mit akart mondani voltaképpen, és mit nem.

Vajon valóban tudnia kell-e? Ez volna itt éppen a kérdés.

No, gondolják, most a markunkban vagy. Ez hát az ön technikája, hallom mondogatni. Ha az az illető, aki az elszólást elkövette, valami oly magyarázatot fűz hozzá, ami tetszik önnek, akkor kijelenti, hogy az ő véleménye az utolsó döntő bizonyíték. „Hiszen ő maga mondja!” De ha nem az ön szája íze szerint beszélt, akkor egyszerre csak azt állítja, hogy ez az ember nem számít, ennek nem kell hitelt adni.

Ez igaz is. De elébük tárhatok egy hasonló esetet, ahol éppen ilyen szörnyűség történik. Ha a vádlott a bíró előtt beismeri tettét, akkor a bíró hisz a vallomásának; ha azonban tagad, akkor a bíró nem hisz neki. Ha ez másképpen lenne, nem volna igazságszolgáltatás, és az itt-ott mutatkozó tévedések ellenére, mégiscsak el kell fogadnunk ezt a módszert.

De vajon bírák vagyunk-e és az elszólás elkövetője vádlott? Hát vétek az elszólás?

Talán még ezt a hasonlatot sem kell elvetnünk. De nézzék csak, milyen mélyreható különbségekbe ütköztünk az elvétések látszólag oly ártatlan problémájának vizsgálatánál. Oly különbségekbe, amelyeket jelenleg nem is tudunk kiegyenlíteni. A bíróról és vádlottról szóló hasonlat alapján ideiglenes egyezséget ajánlok föl önöknek. Ismerjék el, hogy az elvétés értelme kétségtelen akkor, ha az analizált maga is elismeri ezt az értelmet. Én ennek fejében elismerem, hogy a gyanított értelemnek semmi közvetlen bizonyítéka nincs akkor, ha az analizált megtagadja a fölvilágosítást, vagy természetesen, ha nincs kéznél, hogy fölvilágosítást adhasson. Ekkor, mint az igazságszolgáltatás esetében is, bűnjelekre vagyunk utalva, amelyek a döntést többé-kevésbé valószínűvé teszik. A bíróságnak, gyakorlati okok miatt, tárgyi bizonyítékok alapján is ki kell mondania a bűnösséget. Mi nem állunk ily kényszer előtt: viszont arra sem kényszerülünk, hogy ilyen bűnjelek értékesítéséről lemondjunk. Tévedés volna, ha azt hinnénk, hogy a tudományok bármelyike csupa szigorúan bebizonyított tantételből áll, és nem volna igazunk, ha ilyet követelnénk. Ezt a követelményt csak egy tekintélyek után sóvárgó lélek állíthatja föl, amelynek szükséglete, hogy a vallási katekizmusát egy másikkal, habár tudományossal pótolja. A tudomány katekizmusában csak kevés megföllebbezhetetlen tétel található, sokkal inkább olyan állítások, amelyeket a valószínűség bizonyos fokára emelt. Sőt éppen a tudományos gondolkodásmód ismertetőjele az, ha megelégszünk a bizonyosság ilyetén megközelítésével, és az építőmunkát a végső megerősítések nélkül is folytatni tudjuk.

Ámde honnan vesszük értelmezéseink támasztékát, bizonyítékait abban az esetben, amikor az analizált fölvilágosítása nem derít fényt az elvétés értelmére? Különböző helyekről; elsősorban mindjárt az elvétéseken kívül álló jelenségekkel való analógiából, például amikor azt állítjuk, hogy a név nyelvbotlásként jelentkező eltorzításának ugyanaz a gyalázkodó értelme van, mint a szándékos névelferdítésnek. Azután a lelki szituációból, amelyben az elvétés történt, az elvétést elkövető egyén jellemének és azoknak a benyomásoknak ismeretéből, melyek rá az elvétés előtt hatottak, és amelyekre esetleg ezzel az elvétéssel reagál. Rendszerint úgy történik ez, hogy általános alapelvek szerint állapítjuk meg az elvétés értelmét, ami tehát először csak állítás, az értelmezésre vonatkozó föltevés, és ezután a lelki szituáció megvizsgálásából megerősítést szerzünk. Néha eljövendő eseményeket is be kell várnunk, amelyeket az elvétés úgyszólván bejelentett, hogy föltevéseink megerősítését megkapjuk.

Ezt nehéz volna bizonyítanom, ha a nyelvbotlás területére kellene szorítkoznom, ámbár itt is kínálkoznak egyes jó példák. Az a fiatalember, aki egy nőt el akar kísérteni, bizonyára félénk természetű; azt az asszonyt, akinek az ura ehet és ihat, amit csak az asszony akar, az asszonyoknak abból az erélyes fajtájából valónak ismerem, amely otthon a gyeplőt tartja. Vagy nézzék a következő esetet: A „Concordia” egyik közgyűlésén valamelyik fiatal tag heves ellenzéki beszédet tart és ennek folyamán az egyesület vezetőit Vorschuss- (előleg-) tag uraknak szólította, ami, úgy látszik, a Vorstand (elnökség) és Ausschuss (választmány) szavakból sűrűsödik össze. Gyanítani fogjuk, hogy az ellenzékieskedésével szemben valamilyen zavaró törekvés nyilvánult meg, és ennek némi köze lehetett valamilyen előleghez. Tényleg, adatközlőnktől értesülünk, hogy a szónok állandó pénzzavarral küzdött, és éppen akkor kölcsönt kérő folyamodványt nyújtott be az egyesülethez. Zavaró törekvésként tehát tényleg ez a gondolat illesztendő be: mérsékeld magad az ellenzékieskedésben; hiszen ugyanazokról van szó, akikhez előlegért folyamodtál.

Bőven szolgálhatok azonban ilyen közvetett bizonyítékokkal, ha a másfajta elvétések széles területére térek át.

Ha valaki elfelejt vagy minden erőlködése ellenére is csak nehezen tud emlékezetében tartani egy neki különben nagyon ismerős tulajdonnevet, akkor kézenfekvő az a föltevés, hogy valami kifogása van a név viselője ellen, úgyhogy nem szívesen gondol rá; vessék össze ezzel annak a lelkiállapotnak a leírását, amelyben ez az elvétés történt meg:

„Y. úr reménytelenül beleszeretett egy hölgybe, aki rövid idő múltán férjhez ment X. úrhoz. Annak ellenére, hogy Y. úr már huzamos ideje ismeri X. urat, sőt üzleti összeköttetésben is áll vele, mindig újra meg újra elfelejti a nevét, úgyhogy többször másoknál kellett kérdezősködnie, ha X. úrral levelezni akart.”{9}

Y. úr nyilván nem akar tudni szerencsés vetélytársáról. „Említés se essék róla.”

Vagy: Egy hölgy az orvosánál valami közös ismerősükről kérdezősködik, de csak a leánykori nevét említi. A házasságával fölvett nevét elfelejtette. Aztán bevallja, hogy ezzel a házassággal nagyon elégedetlen volt és barátnője férjét nem kedvelte.{10}

A tulajdonnév elfelejtéséről még más szempontból is lesz mondanivalónk; most főleg az a lelkiállapot érdekel, amelyben az elfelejtés megesik.

Valamely szándék elfelejtését egészen általánosan olyan ellentétes áramlatra lehet visszavezetni, amely nem akaija végrehajtani a szándékot. Ám nemcsak mi gondolkodunk így a pszichoanalízisben, hanem ez az emberek általános nézete, és ehhez az életben ragaszkodnak is, csak az elméletben tagadják. A pártfogó, aki mentegetőzik a védence előtt, hogy a kéréséről megfeledkezett, nem tisztázhatja magát ezzel előtte. A pártfogolt rögtön ezt gondolja: nem törődik a dologgal; noha megígérte, tulajdonképpen mégsem akarja megtenni. Bizonyos vonatkozásokban ezért az életben is tiltott dolog a megfeledkezés, ilyenkor, úgy látszik, megszűnik a különbség az elvétések népszerű és pszichoanalitikus fölfogása között. Képzeljenek el egy háziasszonyt, aki a vendégét ezekkel a szavakkal fogadja: Micsoda, ma jött hozzánk? Egészen elfelejtettem, hogy mára hívtam meg. Vagy egy fiatalembert, akinek be kellene vallania az imádottjának, hogy a legutóbb megbeszélt találkáról megfeledkezett. Bizonyára nem fogja bevallani, inkább ott nyomban a legvalószínűtlenebb akadályokat fogja kitalálni, amelyek akkor távolmaradásra kényszerítették és azóta is lehetetlenné tették, hogy erről hírt adjon. Hogy katonai dolgokban az a mentegetőzés, hogy valamiről megfeledkeztem, mit sem használ és nem véd meg a büntetéstől, azt mindnyájan tudjuk és jogosnak is tartjuk. Itt egyszerre csak mindenki megegyezik abban, hogy egy bizonyos elvétés értelmes, és hogy mi ennek a jelentősége. Miért nem elég következetesek és terjesztik ki ezt a belátásukat a többi elvétésre is, miért nem vallanak őszintén színt mellette? Természetesen erre is van válasz.

Ha a szándék ilyetén való elfelejtésének értelme a laikus előtt is ily kevéssé kétséges, akkor annál kevésbé lepődhetnek meg azon, hogy a költők ugyanebben az értelemben használják föl ezt az elvétést. Aki látta vagy olvasta önök közül Bernard Shaw Caesar és Kleopátráját emlékezhet rá, hogy a távozó Caesart az utolsó jelenetben az a gondolat gyötri, hogy volt még valami szándéka, amiről megfeledkezett. Végül kiderül, hogy mi ez: elbúcsúzni Kleopátrától. A költőnek ez a kis jelenete oly fölényt tulajdonít a nagy Caesarnak, amellyel nem rendelkezett és amelyre nem is törekedett. A történelmi forrásokból megtudhatják, hogy Caesar Kleopátrát maga után hívatta Rómába, és hogy Kleopátra fiával, Caesarionnal akkor is ott időzött, amikor Caesart megölték, és a gyilkosság után elmenekült a városból.

A szándék elfelejtésének esetei általában oly világosak, hogy alig használhatók fel abban a törekvésünkben, hogy az elvetés értelmének jeleit a lelkiállapotból vezessük le. Forduljunk ezért egy különösen sokértelmű és át nem tetsző elvétéshez, az elvesztéshez és az elrakáshoz. Azt, hogy az elvesztésben, ebben a bennünket gyakran oly fájdalmasan érintő véletlenben bizonyos szándékossággal nekünk magunknak is részünk volna, aligha fogják hihetőnek tartani. De bőségesen akadnak ilyesfajta megfigyelések: Egy fiatalember elveszíti a ceruzáját, pedig nagyon kedvelte. Előző napon levelet kapott a sógorától, a levél ezekkel a szavakkal végződött: Egyelőre sem kedvem, sem időm nincs arra, hogy könnyelműségedet és lustaságodat támogassam.{11} Az a ceruza pedig éppen sógorának az ajándéka volt. E nélkül az összetalálkozás nélkül természetesen nem állíthatnánk, hogy az elvesztésben szerepe volt annak a szándéknak, hogy ettől a tárgytól megszabaduljon. Hasonló esetek igen gyakoriak. Az ember elveszít valamely tárgyat, ha az adományozójával meghasonlott, és nem akar többé emlékezni rá, vagy olyankor is, ha magát a tárgyat nem szereti már, és ürügyet keres arra, hogy mással, jobbal pótolhassa. Ugyanilyen szándék szolgálatában áll természetesen a tárgy elejtése, eltörése, tönkretétele. Vagy véletlennek tarthatjuk azt, ha egy iskolás gyermek éppen a születésnapja előtt veszíti el, rontja el, töri össze használati tárgyait, például iskolatáskáját vagy zsebóráját?

Aki maga is gyakran átérezte azt a kínos helyzetet, amikor képtelen volt megtalálni valamit, amit ő maga rakott el, nem fogja elhinni az ilyen elrakás szándékosságát. És mégis gyakoriak az olyan példák, amelyekben az elrakás kísérő körülményei mutatnak a tárgy ideiglenes vagy örökre való eltüntetésének szándékára. Talán a legszebb ilyenfajta példa a következő:

Egy fiatalabb korú férfi meséli: „Néhány évvel ezelőtt félreértések voltak a házasságomban, feleségemet túlságosan tartózkodónak találtam, és ámbár elismertem kitűnő tulajdonságait, minden gyöngédség nélkül éltünk egymás mellett. Egy napon sétájáról egy könyvet hozott magával, amit azért vett meg, mert azt hitte, hogy engem érdekelni fog. Megköszöntem a »figyelemnek« ezt a jelét, megígértem, hogy a könyvet el fogom olvasni, az olvasandók közé helyeztem és többé nem találtam meg. Hónapok múltak el, időnként visszaemlékeztem erre az elveszett könyvre, de hiába kutattam utána. Körülbelül fél évvel később megbetegedett a tőlünk külön lakó anyám, akit nagyon szerettem. Feleségem odaköltözött, hogy az anyósát ápolja. A beteg állapota komolyra fordult, és ebben a helyzetben feleségem legjobb tulajdonságai mutatkoztak meg. Egy este mindattól, amit feleségem tett, elragadtatva és hálatelten térek haza. Íróasztalomhoz lépek, minden határozott szándék nélkül, de mintegy az alvajáró biztonságával kinyitom egy bizonyos fiókját és legeslegfelül megtalálom az oly sokáig hiába keresett, elrakott könyvet.”

Az elrakás motivációjának megszűnésével véget ért maga az elrakás is.

Hölgyeim és uraim! A végtelenségig szaporíthatnám a példák sorát. De ezt nem akarom itt megtenni. A mindennapi élet pszichopatológiájáról szóló könyvemben (megjelent először 1901-ben){12} különben is igen bő kazuisztikát találnak az elvétések tanulmányozására.{13} Mindezek a példák mindig csak egy és ugyanazon eredményt szolgáltatják: valószínűvé teszik önök előtt, hogy az elvétéseknek megvan a maguk értelme, és megmutatják, miképpen lehet az értelmet a kísérő tünetekből kitalálni, vagy megerősíteni. Ma rövidebbre szabom a mondandómat, mert most csak azt akarjuk elérni, hogy ezeknek a jelenségeknek a tanulmányozásából a pszichoanalízisre való előkészülethez támogatást nyerjünk. Csupán két megfigyelési csoportra kell itt még rátérnem: a halmozott és összetett elvétésekre és értelmezéseinknek később bekövetkezendő események által való megerősítésére.

A halmozott és összetett elvétések fajtájuk legkirívóbb példányai. Ha csupán azt akartuk volna bebizonyítani, hogy az elvétéseknek értelmük is lehet, úgy kezdettől fogva ezekre szorítkoztunk volna, mivel ezeknél az értelem oly világos, hogy a legtompább agyba is bevilágít, a legkritikusabb ítélet előtt is megáll.

A megnyilvánulások halmozódása oly makacsságra vall, amely jóformán sohasem lehet véletlen, a szándéknak azonban nagyon megfelel. És végül az elvétések egyes fajtáinak egymással való felcserélődése megmutatja, hogy mi a fontos és lényeges az elvétésben; nem a formája vagy az az eszköz, amelyet alkalmaz, hanem a szándék, amelynek szolgálatában áll, és amelyet a legkülönbözőbb utakon akar elérni. El akarom mondani önöknek az ismétlődő elfelejtésnek egy esetét: E. Jones beszéli el, hogy egyszer egy levelet előtte ismeretlen okokból több napon keresztül az íróasztalán hevertetett. Végül rászánta magát és postára adta, de a „Dead letter office”-ból visszakapta, mert elfelejtette megcímezni. Miután megcímezte, újból a postára vitte, ezúttal azonban bélyeget nem ragasztott rá. Most végül is meg kellett önmagának vallania, hogy a levelet nem akarja elküldeni.

Egy másik esetben a balfogás az „elrakás”-sal kombinálódik. Egy hölgy a sógorával, aki híres művész, Rómába utazik. A Rómában élő németek meleg ünneplésben részesítik a vendéget, és többek között egy antik aranyéremmel is megajándékozzák. A hölgyet bántja, hogy sógora nem becsüli meg eléggé ezt a szép darabot. Miután nővére fölváltotta és ő ismét hazakerült, a kicsomagolásnál fölfedezi, hogy az érmet – nem tudja, miképpen – magával hozta. Azonnal értesíti levélben sógorát és bejelenti, hogy a megszöktetett tárgyat másnap visszaküldi Rómába. Másnapra azonban az érmet olyan ügyesen eltette, hogy nem tudja megtalálni és elküldeni, és ekkor sejteni kezdi, mit jelent a „szórakozottsága”, tudniillik, hogy az érmet magának akarja megtartani.{14}

Már az előbbiekben említettem önöknek az elfelejtés és tévedés kombinációjának egy példáját, amelyben valaki először megfeledkezik találkájáról, másodszor pedig azzal az elhatározással, hogy biztosan nem fogja elfelejteni, nem a megbeszélt órában jelenik meg. Egészen hasonló esetet mondott el élményeiből egy barátom, aki a tudományon kívül az irodalom iránt is érdeklődik. Ezt beszéli el: „Egynéhány évvel ezelőtt elfogadtam egy bizonyos irodalmi egyesület választmányi tagságát, mert úgy véltem, hogy a társaság drámám színrehozatalának keresztülvitelében valamikor majd segítségemre lehet. Rendszeresen részt vettem, habár nem sok érdeklődéssel, minden pénteken az üléseken. Néhány hónappal ezelőtt a f.-i színház értesített, hogy darabomat színre fogja hozni, és ettől fogva rendszeresen megtörtént velem, hogy az egyesület üléseiről megfeledkeztem. Amidőn elolvastam az ön írásait, amelyek ezekre a dolgokra vonatkoznak, szégyellni kezdtem a feledékenységemet, szemrehányásokat tettem magamnak, hogy alávalóság, ha most maradok ki, amikor ezekre az emberekre nincs már szükségem, és elhatároztam, hogy a legközelebbi pénteken semmi áron nem feledkezem meg az ülésről. Mindig újból és újból emlékezetembe idéztem ezt az elhatározásomat, mindaddig, amíg keresztül nem vittem és az ülésterem ajtaja előtt nem állottam. Legnagyobb csodálkozásomra az ajtót zárva találtam, az ülés már véget ért, tudniillik tévedtem a napban: már szombat volt!”

Eléggé érdekes volna a hasonló megfigyelések gyűjtése, én azonban továbbmegyek; szeretném, ha egy pillantást vetnének azokra az esetekre, amelyekben értelmezésünknek jövőbeli megerősítésére még várni kell.

Ezeknek az eseteknek fő feltétele természetesen az, hogy a jelenlegi lelkiállapot ismeretlen előttünk, vagy kérdéseinkkel nem tudjuk feltárni. Ilyenkor értelmezésünk csak sejtésként értékelhető, és mi magunk sem akarunk a kelleténél nagyobb jelentőséget tulajdonítani neki. Később azonban előfordul valami, ami megmutatja, hogy értelmezésünk milyen jogos volt már annak idején is. Egyszer vendége voltam egy ifjú házaspárnak, és hallottam, amint a fiatalasszony nevetve mondja el legújabb élményét, hogy miként kereste föl ismét, az utazásról való visszatérését követő napon, hajadon nővérét, hogy bevásároljon vele, mint a régi időkben, mialatt a férj üzleti dolgai után járt. Hirtelen föltűnt neki egy úr az út túlsó oldalán, és a nővérét oldalba taszítva fölkiáltott: Nézd csak, hiszen ott megy L. úr. Elfelejtette, hogy az az úr néhány hete a férje. Megborzadtam erre az elbeszélésre, de következtetni nem mertem. Ez a kis történet csak évek múltán jutott újra az eszembe, miután a házasság a legszerencsétlenebbül végződött.

Alphonse Maeder egy hölgyről tesz említést, aki az esküvője előtti napon elfelejtette menyasszonyi ruháját fölpróbálni, és késő este jutott csak az eszébe, a varrónő kétségbeesésére. Maeder összefüggésbe hozza ezzel az elfelejtéssel azt, hogy a fiatalasszony nemsokára elvált a férjétől. – Ismerek egy, jelenleg az urától elváltan élő hölgyet, aki vagyona kezelési ügyeinél gyakran leánykori nevét írta alá az okmányokra, évekkel előbb, mielőtt ezt a nevet újból fölvette volna. – Tudok más asszonyokról, akik a nászúton elvesztették a jegygyűrűjüket, és azt is tudom, hogy házasságuk későbbi alakulása értelmet adott ennek a véletlennek. És most még egy kirívó példa, amely azonban szerencsésebben végződött. Egy híres német vegyészről beszélik, hogy a házassága azért nem jött létre, mert elfelejtette az esketés óráját, és a templom helyett laboratóriumába ment. Volt oly okos, hogy ennél az egy kísérletnél abbahagyta a dolgot, és öreg korában agglegényként halt meg.

Talán fölmerült önökben az az ötlet, hogy ezekben a példákban az elvétések a régiek ómenjének, vagy előjelének felelnek meg. Valóban az ómenek egy része nem volt más, mint elvétés; amikor például valaki megbotlott vagy elesett. Más részüknek persze az objektív esemény és nem a szubjektív cselekedet jellege volt. De nem is hinnék, milyen nehéz sokszor valamely eseménynél eldönteni, vajon az egyik vagy a másik csoportba tartozik-e. A cselekvés gyakran érti a módját, hogy passzív élmény köpenyébe burkolózzék.

Aki csak közülünk hosszabb élettapasztalatra tekinthet vissza, valószínűleg bevallja magának, hogy sok csalódásnak és fájdalmas meglepetésnek elejét vehette volna, ha bátorsága lett volna arra az elhatározásra, hogy az emberekkel való érintkezésében az apró elvétéseket előjelként értelmezze, és fölhasználja még titkolt szándékaik föltárására. Többnyire hiányzik erre a bátorság; az ember olybá tűnne magának, mintha a tudomány kerülő útján újból visszatért volna a babonákhoz. Hiszen nem mindig valósulnak meg az előjelek, és elméleteinkből megérthetik, hogy nem is kell mindig beválniok.

NEGYEDIK ELŐADÁS

Az elvétések

(Befejezés)

Hölgyeim és uraim! Eddigi fáradozásaink eredményeképpen leszögezhetjük és további vizsgálódásaink alapjául vehetjük, hogy az. elvetéseknek megvan a maguk értelme. Még egyszer hangsúlyozni akarjuk, hogy nem állítottuk és céljaink érdekében nincs is szükségünk erre az állításra