V. Kulcsár Ildikó: Mondod-e még a szót, köszönöm?

Copyright © V. Kulcsár Ildikó, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető

felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-680-1 (papír)

ISBN 978-963-614-681-8 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Erdélyi Z. Ágnes

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Rátz Mária

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Az ember szabad... mindenért maga fizet: hitért, hitetlenségért, szerelemért, okosságért… Csak az ember létezik, minden egyéb – csak az ő kezének és agyának alkotása! Em-ber! Ez gyönyörű, ez büszkén... hangzik! Em-ber! Tisztelni kell az embert! Nem sajnálni... nem megalázni a sajnálkozással... Tisztelni kell!

(Makszim Gorkij: Éjjeli menedékhely)

Mögöttem a Tádzs Mahal, előttem a gyerekek

A kedvenc művészettörténész barátnőm még nem járt Indiában, tehát először megbotránkozott, aztán egyszerre hahotázott és könnyezett, amikor meghallgatta a férjem rövid, tényszerű beszámolóját a Tádzs Mahalról – és rólam. Történt ugyanis, hogy interjút készíthettem a világ állítólag nyolcadik leggazdagabb asszonyával, a dzsaipuri maharadzsa feleségével, majd a férjem javaslatára, aki korábban öt évig dolgozott Indiában, így pazar idegenvezetőm volt, megálltunk Agrában, hogy megcsodáljuk a varázslatos szépségű, hófehér síremléket, a Tádzs Mahalt. Elállt a lélegzetem, amikor megpillantottam a sah közel négyszáz évvel ezelőtti szerelmét szimbolizáló hatalmas, márványcsipkés csodát, amelyet a tizennegyedik gyermekük szülésébe belehaló, szépséges felesége tiszteletére építtetett. Mintha könnyedén lebegett volna a föld felett az indiai forróságban…

Csakhogy kavics került a gépezetbe, mármint a művészettörténeti élménybe, ugyanis a hátunk mögül vad kiabálás, visítás hallatszott, csattanásokkal, puffanásokkal színesítve. És most átadom a szót a férjemnek, aki többször elmesélte már a barátainknak, mit műveltem karnyújtásnyira a Tádzs Mahaltól. „Ildi hátranézett, és azonnal észrevette, nagyon durván verekszik két kisfiú, tán nyolcévesek lehettek, tehát azonnal sarkon fordult, és visszafelé kezdett futni a gyerekekhez, közben a turistahad a látvány és a legenda megrendítő szépségétől meghatva, némán baktatott a világhírű építmény felé. Velük ellentétben ő a gyerekekre összpontosított, folyamatosan beszélt hozzájuk, s mire utolértem, valahogy leállította a verekedést, elcsitultak az indulatok. Biztosan nem a negyven kilónyi, „hatalmas” testi ereje hatott a gyerekekre, hanem a figyelme, a kedvessége és a fehér bőre, ami még ma is tekintélyt parancsol az egyszerűbb néprétegekben. Mivel kiderült a kisfiúk gyenge, de érthető angol nyelvű előadásából, hogy valamilyen különleges csokoládén vesztek össze halálosan, amit közösen kaptak ajándékba egy turistától, de egyikük eltüntette, a feleségem a fiúknak adta minden tartalék ennivalónkat, kekszeket, csokikat, mini szendvicseket, magunknak egyetlen banánt hagyott. A „műtét” tíz-tizenöt percig tartott, közben ő kizárólag a popóját mutatta a világörökség részévé nyilvánított, meseszép síremléknek! Szerintem el is felejtette, hol vagyunk, izgalmasabbak voltak számára a kölykök…”

– Akik nem ismernek, általában csodálkoznak, akikkel régóta vagyok kapcsolatban, egyáltalán nem lepődnek meg, hogy számomra nagyon fontos volt annak megértése, hogy miért bántják egymást a gyerekek, és az, hogy mihamarabb hagyják abba. Hiszen indulás előtt rengeteget olvastam a hindu vallásról, Gandhinak és követőinek erőt sugárzó szelídségéről, az erőszakmentes forradalomról, ráadásul az Indiában töltött napok alatt csak kedvességgel, barátságos elfogadással, sok-sok mosollyal találkoztam a hatalmas fővárosban, Delhiben, Dzsaipurban meg az ismert kirándulóhelyeken. Épp ezért döbbentett meg a kisfiúk durvasága! Tulajdonképpen akkor „ébredtem”, amikor egy kedves angol nő, aki a síremlék felé sétált a barátaival, viccesen ránk kiáltott: „Look, Taj Mahal is there!”

Nevettünk és megköszöntük, hogy „irányba állított” minket, de neki nem magyaráztam el, amit csak a férjem, néhány közeli barátom meg a gyerekeim értenek: Számomra mindennél érdekesebbek, értékesebbek, színesebbek, különösebbek és izgalmasabbak az emberek! Szenvedélyesen érdekel, hogyan élnek, szeretnek, nevelnek, dolgoznak, szórakoznak, hisznek és szenvednek, mert minden ember egyedi, megismételhetetlen csoda! A koldusszegény csavargó is… És bizony két kisgyerek konfliktusa számomra ideig-óráig felülírhatja a Tádzs Mahal gyönyörűségét.

Hogy ezen sokan nevetnek és a szeretett művészettörténész barátnőm megbotránkozik? Lehet. Sebaj! Szörnyen unalmas lenne a világ, ha egyformák lennénk, és még azt is megsúgom, hogy ennek a gondolkodásmódnak köszönhetem azt a hatalmas embergyűjteményemet is, amelyre újságíróként-íróként szert tettem. A gyűjteményemben vannak hús-vér királynők és koldusok, esendő, bűnös és majdnem szent emberek, gyerekek, aggastyánok, gyilkosok és életmentők. Mert az embernél valóban nincs csodálatosabb! Mindez óriási érték számomra, bevallom, nagyon büszke vagyok a gyűjteményemre, pénzzel nem megváltható!

Ennek fényében talán érthető, miért került a kötet élére Maxim Gorkij tán legszebb mondata az EMBERRŐL!

És érthető, hogy sürgősen köszönetet kell mondanom a gyerekeimnek:

Noéminek, Krisztiánnak, Korinnának, Zsófinak és Panninak.

Az unokáimnak:

Bálintnak, Ádámnak, Patriknak, Bencének, Laurának, Lucának Dorkának.

A férjemnek: Tamásnak, mert hagytak és hagynak időt, energiát a munkámra, a mániáimra.

– Ők akkor is elviselnek, ha mások ügyes-bajos dolgait intézem naphosszat,

– ha cikkeket vagy könyvet írok, és a gondolataim messze járnak,

– ha rengeteg olvasótalálkozóra utazom itthon és külföldön (Egy mátyásföldi színházban a nyolcéves Luca unokám spontán mellém penderült a színpadra, hogy énekeljen egyet a közönségnek, úgy tűnik „fertőző” vagyok),

– ha megszállottan bámészkodom, bármerre járunk, hiszen az emberek nem csak Indiában érdekesek.

NEMCSAK ELVISELNEK, DE TÖBB ÉLETRE ELEGENDŐ, FENNTARTÁS NÉLKÜLI SZERETETET IS ADNAK. MIATTUK LETT ÉLETEM RÉSZE A HÁLA!

És biztosan érthető, hogy a legkedvesebb, legfontosabb mentoraimnak is ajánlanom kell e könyvemet! Nem vagyok gyenge és kevesebb sem, ha vállalom, olyan sokat kaptam tőlük szakmailag, emberileg, hogy most kötelességemnek érzek egy hatalmas KÖSZÖNÖMÖT!

A velük folytatott beszélgetések, a tanácsaik, tippjeik, dicséreteik és kritikáik különb újságíróvá, íróvá, tanárrá, mediátorrá és segítővé tettek. Persze szorongok, hogy kifelejtek valakit, ezért üzenem az arra érdemes tanáraimnak, kollégáimnak és az értéket képviselő főnökeimnek, hogy hálás vagyok minden jó szóért, biztatásért, ötletért és azért, hogy hittek bennem. Nélkülük nem maradtam volna talpon öt gyerekkel a „puttonyomban” a hazai sajtóvilág ingoványában.

Kiket kell említenem név szerint is (a fontossági sorrendet mellőzve)? Például Alszeghy Zsoltnét, a Veres Pálné Gimnázium hatalmas műveltségű magyartanárát, Edit nénit, aki a humán tudományok felé terelgetett, hiszen nélküle közepesen teljesítő matektanár lett volna belőlem. Kerényi Ferenc irodalom-és színháztörténészt, akitől folyamatosan azt hallottam a budapesti bölcsészkaron, hogy az én jövőm az írás lesz, aki elhelyezte az első cikkeimet, és meggyőzött, hogy képes vagyok érdekes előadások tartására, s akitől elképesztően sokat tanulhattam Madách Imréről. Révai Valéria főszerkesztőt, aki nagycsaládos anyukaként vett fel az „utcáról” a Nők Lapjához, pedig sem utódja, sem boldog őse… Ő hitt bennem, mert úgy vélte, szüksége van a megszokottól eltérő „hangomra” az ország legnagyobb női magazinjának. Bedő Istvánt, a Nők Lapja kiváló humorú, de kíméletlen olvasószerkesztőjét, akitől írásfegyelmet tanultam, Gömöri Juditot, életem legcsodálatosabb szerkesztőjét, akinek fontos voltam, tehát minden (!) írásomról véleményt mondott, és én a szűkszavú dicséretei hatására tánclépésben mentem haza. Földes Annát, aki a kezdeti döccenők után abban a megtiszteltetésben részesített, hogy a Bálint György Újságíró Akadémia igazgatójaként meghívott tanárának, és én a kemény szerkesztőségi munka mellett hosszú éveken át taníthattam magazin-újságírást e neves intézményben. Ma is dolgozom olyanokkal, akik a tanítványaim voltak, akad közöttük ismert újságíró, főszerkesztő, író, s ez bizony jó érzés. Janikovszky Évát, aki óriási szerepet játszott abban, hogy ráéreztem a könyvírás gyönyörűségére – ez a tizenötödik kötetem. Ő határozottan, célirányosan, kiváló humorral biztatott, és győzött meg arról, hogy nem „nyafogni” kell, hanem dolgozni, és persze aki dudás akar lenni… Végtelenül hálás vagyok neki! Ahogy Ranschburg Jenőnek is, aki Vekerdy Tamás mellett évtizedeken át volt az ország pszichológusa, s akitől többet tanultam a gyakori beszélgetéseink során, mint az egyetemen öt év alatt. Megtiszteltetésnek éreztem, hogy elvállalta a lélektani rovatot, amikor a Hölgyvilág című lap főszerkesztője voltam, és eleinte abban is segített, hogy a Ne félj, mesélj! című, saját rovatom válaszai igényesek, szakszerűek legyenek. Számára természetes volt, hogy a legnehezebb ügyeket átbeszélje velem! E rovatom színvonala érdekében végeztem el Nagy Zsóka családi és párkapcsolati mediátorokat képző iskoláját is, akinek tapasztalatáért, bölcs empátiájáért és hatalmas tudásáért ma is hálás vagyok.

Persze nem hagyhatom ki a sorból Sulyok László katolikus papot sem, akit kisgyermekkorom óta ismertem, és bármilyen különös, belső békét és szabadságot tanultam tőle. Lehet ezeket tanulni? Naná! Ő annak biztos tudatával ajándékozott meg, hogy a hitem csak az enyém, nem kell a kabátom hajtókájára tűzni, és csak módjával érdemes figyelni a külvilág ítéleteire. Akinek a teremtővel van kapcsolata, annak nem túl izgalmas, hogy a hatalmat megkaparintók, a nagygazdagok és talpnyalóik vagy a mások ellen klikkekbe tömörülők miként vélekednek róla – a királyságaik általában kérészéletűek –, de az nagyon fontos, hogy az életmódja, a segítőkészsége, a munkabírása és a műveltsége megfeleljen a követelménynek, miszerint kötelesek vagyunk a bennünk szunnyadó tehetséget mások javára (is) kamatoztatni.

A szakmai „hálasorom” végére hagytam, Jutkát, a nyomdászt, pedig életre szóló nyomot hagyott bennem. Egyetemistaként többször dolgoztam egy kőbányai nyomdában, ahol nehezen fogadtak be a munkatársak, de amikor írtam egy vitriolos nőnapi köszöntőt, megtört a jég. A művelt, tapasztalt csapat egy emberként döntötte el, újságíró lesz a gyerek. Az utolsó munkanapomon a tűzről pattant, csinos Jutka nekem ajándékozta egy fotóját, amelynek hátlapjára a következőt írta: „Ildi, ne alkudj! Ne a főszerkesztődnek, ne a hatalmasságoknak írj, hanem nekünk, az olvasóidnak! Ezért fogunk szeretni, ez lesz az örömöd kulcsa, a hivatalos siker másodlagos.” Jutka fotója ma is az íróasztalom fölött virít…

Köszöntelek, kedves Olvasóm!

KÖSZÖNÖM, hogy megvetted a könyvemet, és időt szánsz az olvasására! Köszönöm, hogy elindulsz velem egy göröngyös, szép, tragikus, de sokszor mosolyra is késztető szellemi kalandtúrára, amelynek során megpróbáljuk megérteni, mit tesz velünk, emberekkel a hála, és hogyan deformálódik a lelkünk, ha kiiktatjuk a szótárunkból a kellemes, három szótagos, magas hangrendű szavacskát: kö-szö-nöm!

Pedig szép. Nem „mekegnek” a magánhangzói, inkább a szögediek muzsikás nyelvezetére emlékeztetnek, mégis sarokban áll hosszú évek óta, ott kopik, satnyul, porosodik, közben fájdalmasan feleslegesnek érzi magát, hiszen alig-alig vesszük elő…

Arra gondolsz, kedves Olvasóm, hogy nem likvidáltuk e szót, legfeljebb a létért való küzdelem lett határtalanul kemény, és a világ durvult el annyira, hogy sokak számára jelentőségét vesztette a hála? A „köszönet felesleges gesztusa”? Valószínűleg a tapasztalataid alapján feltételezed ezt, közben tán arra is gondolsz, hogy a hála meg a köszönet egyáltalán nem divat manapság, csöppet sem menő a velük való foglalatoskodás. Idő sincs rájuk… De vajon biztos boldogságforrás a divatosság, a menőség, a trendiség? Biztosan csak azoknak jó, akik „falkatagokká” válnak…? Akik mindenben igazodnak? Nincs élet a falkán kívül? Biztosan be kell illeszkedni, és a saját utunk, hobbink, stílusunk, szokásaink, művészi vonzódásaink és ízlésünk megkeresése helyett lihegve kell követnünk tömegízlést az élet minden területén?

„Ha mindenki hálátlan és rosszkedvű, akkor hogyan legyek én más? Csak nevetségessé válnék az örömködéseimmel meg a köszönömjeimmel…”

„Ha mindenki úgy gondolja, hogy jár neki a jó, akkor miért ne járna nekem is? Mi fenének hálálkodnék?”

„Ha mindenki lesajnálja az idősebbeket, és senki sem köszöngeti a szüleinek, hogy felnevelték, hiszen csak a kötelességüket teljesítették, akkor én miért hálálkodjak nekik?”

„Nekem se köszönnek meg semmit, akkor mi a csudának köszöngessek én?”

„Mit szólna a külvilág, ha másképp viselkednék, mint a többiek? Lenne hozzá kedvem, mert hideg-rideg és (ál)flegma ez a világ, szinte mindenki pocsékul érzi magát benne. De inkább besimulok, mert rengeteg bajt hoznék a fejemre…”

Kedves Olvasóm, valószínűleg te is találkoztál már efféle mondatokkal, tán ezerszer durvábbakkal is, és nem tudom, feltűnt-e neked, hogy a véleményeket a cinizmus hozza egy platformra, és a rosszkedv tartja össze. Eszerint rosszul érzik magukat azok, akiknek a szótárából régóta hiányzik a köszönöm? Akik lesajnálják a hálával bíbelődőket, mert azt gondolják, hogy egy harcos világban nem a múlt szereplőivel kell foglalkozni, hanem kizárólag a jelennel, azaz törtetni kell és küzdeni a holnap legfontosabb szereplőiért, a pénzért meg a hatalomért? Mert akik lemaradnak, kimaradnak…?

Magam azt tapasztalom rengeteg riport és interjú során, hogy a háláról és a köszönömről megfeledkező honfitársaink lelke olyan keménnyé és rideggé válik, hogy az nemcsak a környezetüket teszi tönkre, hanem őket is. Például a „köszönet felesleges gesztusa” kifejezést egy olyan középkorú férfitól hallottam először, aki egy inkvizítor kegyetlenségével volt képes nyilatkozni arról az idősebb kolléganőjéről, akinek közreműködésével felvették egy számára fontos cégbe, aki húzta-vonta, segítette őt. Miért? Ó, a válasz szokványos és egyszerű! Néhány hónap alatt rájött, hogy jobb vezető lenne, mint a mentora, hiszen korunkban kemény kézre van szükség „nyáladzó empátia” helyett. (Utóbbi kifejezés is az övé…)

Ennek már négy éve. Annyit tudok e „hős” jelenéről, hogy a segítője sikeres kitúrása után végrehajtott egy horrorisztikus leépítést, mert ezt várták el tőle a feljebbvalói, nemrégiben elhagyta a válása után felbukkanó új kedvese, ráadásul jött egy nála is modernebb(?), gátlástalanabb hős a céghez, aki kiütötte őt a nyeregből…

Négy évvel ezelőtt jogosan tartották őt győztesnek, mert gyorsan került az elsők közé? Sikeres volt, mert alaposan megugrott a fizetése, és sokan féltek tőle? Jó volt neki, mert már nem kellett magával cipelnie a régi életét – a tétova, fiatalkori énjére emlékeztető feleségét meg a kritikus gyerekét –, és végre élvezhette a gáttalan szabadságot? Boldog lett? Ugyan! Szorongó, bizalmatlan és óvatos volt, hűséges társául szegődött a félelem. Gyanakodva leste a mögötte futókat, köztük a ma is népszerű segítőjét, a lesajnált kolléganőjét: ki fogja letaszítani a trónról? Ép lelkületű emberek egy napot se bírnának ki a helyében, mert a hozzá hasonló, hálára és köszönetre fittyet hányó felkapaszkodottak szivacsos gerince kegyetlenül szúr, bök, fáj, és nincs az a csodaszer, amelyik tartósan meg tudná szüntetni a rossz közérzetüket. Hősünk ezt csak akkor vallotta be magának, amikor végleg kipottyant a „jóból”, és nekiállt a keserves leltár elkészítésének: „Mennyit és mit veszített útközben?”

Ha ilyen tragédiákat is szül, ha valakik úgy vélik, nem kell figyelni azokra, akiknek hálával tartozunk, akkor miért gondolják sokan – idősek és fiatalok egyaránt –, lejárt lemez a hála meg a köszönet? A válasz sajnos egyszerű. Mert ha akarják, ha nem, rendszeresen tapasztalják, hogy napjainkban csak az erő a nyerő.

Legalábbis sokan gondolják, hogy az agresszív bunkóság, a másik ember gyalázása, a fölényeskedés, az eltérően gondolkodók kiütése, a gyengébbek félretolása vezet a látványos „életgyőzelmekhez”, hiszen a nagy erősek szerint csak a győztesek lehetnek boldogok és elégedettek. Csak ők biztosak abban, hogy egyetlen igazság létezik: az övék. Nos, ehhez a gondolkodásmódhoz valóban nem illik a köszönöm! (Vajon érdemes „egy ritmusra viselkedni” a falkával…?)

Mert a hála bizony arról árulkodik, hogy életünk bizonyos korszakában mások szeretetére, figyelmére, segítségére szorultunk, tőlük függtünk, ad absurdum, ők voltak felül, mi alul. Csakhogy korunk hősei arról akarják meggyőzni a világot és önmagukat, hogy határtalan anyagi erejük, rendkívüli képességeik és a világról alkotott egyedül üdvözítő meggyőződésük jóvoltából törvényszerűen vannak fenn. Csak a náluk szegényebbek, gyengébbek, másképp gondolkodók számára fontos a „köszönöm” vagy a hála bármilyen más kifejezése!

Nem akarlak, kedves Olvasóm, pszichológiai irányzatokkal fárasztani, nem kívánom a pozitív pszichológia kiemelkedő képviselőit és kutatásaikat ideboszorkányozni – ez a szakkönyvek feladata –, de azt fontos említenem, komoly, nemzetközi kutatások igazolták már a hála pozitív hatását a közérzetünkre, az egészségünkre, azt pedig mindenki kipróbálhatja önmagán, hogy a hálaérzés és annak kihangosítása különös módon megtisztít és rendet teremt a lelkünkben.

Sokaktól hallottam már, magam is átéltem néhányszor: krízishelyzetekben váratlanul segítségemre siettek az égiek. Amikor nagyon nekikeseredtem, valahogy mellém szegődött anyukám vagy a szeretett, bölcs nagymamám – felcsendült egy általuk megismert és megszeretett zene, meghallottam egy verset, míg a rémes budapesti dugóban üldögéltem a kocsimban, leszédült egy rájuk emlékeztető fénykép a polcról –, és e jelek kivétel nélkül azt üzenték: „Tanulj meg súlyozni! Most lehet, rossz neked, de milyen sok, ennél nehezebb helyzetet is átvészeltél már! Erős vagy, ráadásul mi segítünk!”

És mindig betartják a szavukat. Ha nem ők nevelnek, ha nem ők óvnak a rossztól, ha nem ők érzékenyítenek és szuggerálják belém, nemcsak nézni, bámészkodni, de látni is kell, silányabb ember lennék. Tanításuk szerint egy EMBER soha nem veszítheti el a hallását mások jajára, bajára, nyomorúságára, és ha tud segíteni, akkor kötelessége! Mindennek fényében biztosan sokan értik, hogy határtalan hálát érzek irántuk, s bizony ma is beszélgetek velük, mert a fenntartás nélküli szeretetük és biztatásuk most is része az életemnek.

Félre ne érts, kedves Olvasóm! Nem arra akarlak késztetni a fenti életmorzsáimmal és e kötet elbeszéléseivel, embermeséivel, novelláival és „szomorkáival”, hogy múltba révedő, hálában úszó, ájtatos életet élj, és ne küzdj azért, hogy befolyásolhasd a jelent, közben felszínen tartsd önmagad meg a szeretteidet! Dehogy!

Én csak azt próbálom pedzegetni (üzenni), talán érdemes átgondolnod, hűséges maradtál-e az életedben pozitív szerepet játszó, értékes emberekhez, s ha még itt vannak veled, a földön, ajándékozol-e annyi időt és figyelmet nekik, amennyit megérdemelnek…

Magam épp az írásaimban szereplő nők és férfiak hatására tettem próbát, és megköszöntem jó néhány rokonomnak, barátomnak, ismerősömnek, hogy életem bizonyos korszakában jók voltak hozzám. És hidd el, kedves Olvasóm, a reakcióik és a bennem indukálódó boldogságérzés sokszorosan igazolta a hála varázslatos erejét! Pedig sokakat elhanyagoltam, ráadásul képes voltam arra, hogy apró problémákat, sérelmeket hatalmasra duzzasszak, ám amikor győzött humorérzékem és az öniróniám, helyre tudtam tenni jó néhány múltbeli konfliktust. És a köszönetemmel örömöt, de legalább pillanatnyi jó érzést tudtam kiváltani az érintettekből.

Néha előfordult, hogy csak elégedett mosoly volt a válasz a közeledésemre, de az esetek többségében rengeteg ölelés, nevetés és könny volt a jutalmam. Közben a hitem egyre erősödött: igenis vannak még tartalmas-szép emberi kapcsolatok!

Ezzel párhuzamosan rendületlenül érkeztek (érkeznek) a szerkesztőségbe a „köszönöm” hiányáról szóló, fájdalmas olvasói levelek. Évek óta elhanyagolt anyák, apák, unokáktól elzárt nagyszülők, bűnbaknak kikiáltott, teljes életre „leírt” apák, az emberiség minden gonoszságát szimbolizáló anyósok, apósok, mérgező testvérek, irigy rokonok. Távolról nézve nevetséges sérelmek miatt haldokló szerelmek és barátságok, politikai nézetek miatt kettészakadt családok. Hálátlanság, hűtlenség, csalás, átverés, hazugság, bántalmazás. Ugye, ne folytassam? A boldogtalanság ezer arcát mindenki ismerheti…

Lehet-e valamit javasolni harc és haragtartás helyett? Elvtelen megbocsátást nem, de felülemelkedést és nagyvonalúságot igen! Hiszen a harag méreg, amely gyakran többet gyilkol a haragvón, mint a „célszemélyen”. Tehát ha átgondoljuk – újabb gyűlölködés felvirágoztatása helyett –, hogy magunk is egyszerre vagyunk jók és rosszak, és a saját szerepünk szépítése nélkül nézzük át eddigi kapcsolatainkat, biztosan rájövünk, kiknek köszönhetünk sokat (még akkor is, ha ők sem voltak szentek). És kiknek a hibáit, tévedéseit reagáltuk túl. Nos, némi finom rostálás után érdemes megkeresnünk az érintetteket, hogy megajándékozzuk őket három szótaggal: KÖ-SZÖ-NÖM!

Ha néhányan mégis azt gondolják, a hála a gyöngeség, a jelentéktelenség, az akarattalanság vagy az igénytelenség jele, és a múlt nevetséges rekvizitumának tartják ezt az érzelmet, felhívnám a figyelmüket arra az irigylésre méltó, csodálatos életörömre, amellyel nem sokkal a halála előtt nyilatkozott nekem, egy interjúnkban az idős Csíkszentmihályi Mihály, a világszerte ismert, magyar származású pszichológus. Hallgassák csak: „Ha elgondolkodom az életemről, eszembe jut, hogy lehetnék harminc évvel fiatalabb, lehetne nagyobb házam vagy kocsim, de aztán rájövök, nem érdemes álmodozni, hiszen jó nekem. Sokaknak lehetek hálás!” (Pedig a „flow” atyjának volt némi fogalma az emberi lélekről…)

Kedves Olvasóm, mindezek után csak arra kérlek, dőlj hátra fotelodban, de legalább helyezkedj el kényelmesen, hogy megismerhesd a durva hibákat vétő, esendő vagy vonzó és szeretnivaló hőseim sorsát, akiknek életét kivétel nélkül keresztezte a hála vagy annak hiánya! Nem fogsz minden cselekedetükkel, gondolatukkal egyetérteni, talán bosszankodsz is majd miattuk, netán magadra ismersz… Nemigen tudom megsaccolni, hogyan fogod magad érezni az általuk ácsolt érzelmi hullámvasúton, de azt erősen remélem, sőt, kicsit félve meg is ígérem, hogy nem fogsz unatkozni, ha társamul szegődsz az úton. Induljunk!

V. Kulcsár Ildikó

I. FEJEZET

Ha minden egész eltörött, szedegetjük a cserepeket…

LÉGVONATOK ÉS TÜNDÉRBOSZIK

Magunkról mesélek ám, hiszen mi vagyunk légvonatok, közel tízmillióan! Mi örülünk, szenvedünk, szeretünk, szerelmeskedünk, fájunk, bántunk, hiszünk, tagadunk, nevelünk, bizakodunk, most épp karácsonyt ünneplünk. Persze meg kellene magyaráznom, miért „légvonatozom le” a honfitársaimat, pedig igazán szakszerű indoklást nem én, hanem egy férfiolvasónk tudna adni, akitől magam is tanultam e kifejezést. Ő nem tekintélyes tudósként jött rá sokéves kísérletezés után, hogy légvonatok vagyunk, nem feltörekvő pszichológus, aki új címkét ragasztott egy ismert jelenségre, de nem is a MÁV megmentésére felkent szentember. „Csak” egy hektikus munkarendben foglalkoztatott gépkocsivezető – hol reggel, hol hajnalban, hol késő este indul munkába –, ennek megfelelően összevissza érkezik haza. Ami számára fájdalmas, s ezt nem hallgatta el, amikor sok olvasótól megkérdeztük a segítőimmel, mit kérnének egy angyaltól, ha az egyetlenegy kívánságukat teljesítené. Lehet, kommersz a kérdés, de a válaszok annál érdekesebbek! Ugyanis kevesebben vágyták csak pénzzel szépíteni a karácsonyt, a többség a párjuk és embertársaik figyelmét, törődését, elismerését kérte. Az említett gépkocsivezető is arra vágyott, hogy a home office-ban dolgozó felesége hallja meg végre kitartó kérlelését, és többé ne nézze őt légvonatnak, ha hazaér a munkából. Vegye észre, hogy az ajtónyitás hatására támadt huzat, nem egy jelentéktelen légvonat, hanem ő! A párja, a másik fele, a szerelme, akivel együtt viselik a külvilág jó és rossz hatásait, és együtt nevelik a gyerekeiket. A férfi szerint nem túlzott elvárás, hogy a társa álljon fel az íróasztala mellől, örüljön egy kicsit, mondjuk, ölelje át egy pillanatra…

Nos, e „légvonat-tudatú”, rokonszenves férfi gyakran jutott eszembe az idén érkezett olvasói levelek, témajavaslatok és panaszok hatására. Mert bizony egyre izmosodik a nagy népi társasjáték, amelyben bármelyikünkből lehet légvonat a párkapcsolatában, a családjában, továbbá a munkahelyén, iskolában, orvosi rendelőben, hivatalban, utcán, boltban, a közlekedésben, bárhol. Amikor senki se figyel ránk, meg se hallják a véleményünket, érdektelen, jelentéktelen tényezők vagyunk. Ez törvényszerűen vált ki keserűséget, dühöt és persze vágyat az elismerés meg a gazdagság után. Sokan gondolják, hogy a tehetőseket soha nem nézik légvonatnak vagy ablaküvegnek, mert a vagyon tiszteletet vált ki a környezetből. Jelzem, ez az általánosítás is sántít, mint mindegyik, mert más a valódi tisztelet és más az, amit a félelem vagy az érdek szül…

– Ha egymás semmibe vételéről és a tisztelet hiányáról írsz, el ne feledkezz a tündérboszorkányok ötösfogatáról! – mondta nevetve a néhány napot Pesten töltő római barátnőm. Bölcs tanács volt, hiszen a meséjében szereplő tündérboszik közül mindig a Hatalom és a Pénz fut ész nélkül a Szeretet, a Hála és a Figyelem után. Utóbbiak könnyedén, nagy barátságban és remek hangulatban haladnak a maguk útján, de a Hatalom meg a Pénz a nyakukban liheg, mert szükségük van (lenne) rájuk. Hiszen mivégre csillognak és nagyképűsködnek, ha senki sem figyel igazán? Ha senkinek sem adtak okot arra, hogy hálásak legyenek, és már rég elfelejtették, milyen az őszinte szeretet?

Mit üzennek a boszik? Ó, csak azt, amiről olvasóim, riportalanyaim sorsa győz meg például minden karácsonyon! Mindennél fontosabb kitalálni, hogyan érzékeltessük a szeretteinkkel, barátainkkal, ismerőseinkkel, hogy becsüljük őket, érdekel a sorsuk, hálásak vagyunk nekik, öröm számunkra a létük, ellenben felesleges drága ajándékokkal villogni, hiszen egy-két nap múlva elpárolog a hatásuk, és mi olyan csalódottak, kielégítetlenek leszünk, mint a két boldogtalan tündérboszi. Viszont gyors sikerrel kecsegtető, különös ajándék, ha ezentúl kedvesen köszöntjük a hazaérkező párunkat…

Ugye nem kell nagy erőfeszítés a produkcióhoz? Ha ez már jól megy, tágíthatjuk a kört. Például észrevehetjük, hogy a többi ember sem légvonat, hanem érző lény. Bizony pazar karácsonyi ajándék lehet egy komoly fogadalom– persze csak akkor, ha következetesen betartjuk!–, miszerint a családtagjaimat, de a többi embertársamat is megajándékozom a tudatos figyelmemmel, a hálámmal és az őszinte érdeklődésemmel. Ráadásul egy fillérünkbe se kerül! Megpróbáljuk?

NEM ÉRDEMES GYÁVÁN ÉLNI!

Laca nénje is megmondta, kockás gyereked születik majd, kiabálta a tízéves unokaöcsém, amikor a férjjelöltemmel, az indiai New Delhiből származó Kumárral először látogattam nógrádi szülőfalumba – meséli a harmincéves Viola, majd tehetetlenül tárja szét a karját. – Nincsenek távolságok a 21. században, ha beszélni akarsz a Mumbaiban élő rokonoddal, öt perc múlva megpillanthatod őt Skype-on, közben az előítéletek olyan vasbeton erősségűek és ostobák, mint kétszáz évvel ezelőtt.

BUDAPESTI RÉMÁLMOK. Félreértés ne essék, Viola nagyon szerette-szereti a faluját, a jellegzetes palóc nyelvet és környezetet, nem véletlen, hogy csak diplomás óvodapedagógusként mert vállalkozni az önálló budapesti életre! Néhány éves óvodai munka után döntötte el, hogy elvégzi a konduktor szakot is, mert számára fontos, hogy a sérült, mozgásukban korlátozott kisgyerekeken segíteni tudjon. Két egyetemista barátnője Ferencvárosban bérelt lakást, hozzájuk költözött a tanulmányai megkezdésekor, és a segítségükkel igyekezett megszokni a számára idegen fővárosi életritmust, az emberek furcsa zárkózottságát és barátságtalanságát. Nem ment könnyen. Mert a falujában és később, az óvónőképzős tanulmányai idején egy barátságos kisvárosban megszokta, hogy az emberek beszélgetnek az utcán, a boltokban, megkérdezik, hogy van a másik, jó utat, kellemes délutánt, szép napot kívánnak egymásnak. Ehhez képest Budapesten a kutya se szólt hozzá – legfeljebb néhány srác szólította le, vagy fiatalabb munkások füttyentgettek utána az építkezések közelében –, s ő hónapokon át azt álmodta, hogy sötétedéskor eltéved a városban. Rossz irányba száll fel a metróra, amikor észreveszi, leszáll, de nem találja a kijáratot. Nehezen leli meg a helyes utat – olyan a metróalagút, mint Minótaurusz rémisztő labirintusa a krétai mondavilágban –, de meghibásodik a mozgólépcső, nagyot ránt az utasokon, ő sokakkal együtt zuhan hátra, közben nem az fáj legjobban, hogy beveri a fejét a vaslépcső élébe, inkább az, hogy már biztosan tudja, soha többé nem talál haza. Ám amikor itt tart az álmában, még nem ébred fel a rémülettől, hiszen a metrókocsit megjavítják és folytatja az útját, csakhogy Viola egy idő után megérzi, a szerelvény átrohan a megállókon, nem áll meg sehol. Ekkor már nem töri a fejét azon, hogy hazatalál-e, inkább azért imádkozik magában, hogy életben maradjon, mert még túl fiatal a halálhoz. Ez a halálfélelem készteti arra, hogy feladja a zárkózottságát, érdeklődni kezdjen az utastársaitól, merre járnak, és van-e erre ferencvárosi megálló. No, ekkor következik menetrendszerűen az álom mélypontja: senki sem érti a szavát. Az anyanyelvünkön beszél és könyörög, aztán angolul veszekszik meg kiabál, de kifejezéstelen, értelmetlen arcok merednek rá.

– Amikor a férjemnek, Kumárnak elmeséltem a rendszeresen visszatérő, szörnyű álmomat, mosolyogva ölelt át. – „Édesem, téged úgy megedzett Budapest, hogy számodra az én hatalmas, ellentétektől terhes, gyönyörű hazám sem jelent majd megrázkódtatást” – mondta nevetve, és igaza lett. Az első perctől kezdve rajongtam a férjem különleges szülővárosáért, mert én egy teljes életre „kiszorongtam magam”, amikor falusi lányból fővárosi diákká váltam – magyarázza, és megérti, nevetnem kell azon, hogy New Delhi kisebb kulturális sokkot jelentett, mint Budapest.

A HERCEG ÉS AZ ANGYAL. Régóta ismerek egy Hollandiában született, nagyon csinos indológust, aki már fiatalon elhatározta, indiai fiúhoz megy majd feleségül, hogy a lehető legközelebbről, családtagként tanulmányozhassa az életmódot, a hindu vallást és a megőrzött ősi szokásokat. Neki idén nyárig nem sikerült, ezzel szemben Violának elég volt egy kerékpárbaleset ahhoz, hogy pillanatok alatt szerelembe essen Kumárral. Történt ugyanis, hogy szabályosan lekanyarodott a Hungária körútról egy kicsi mellékutcába, csakhogy a vele párhuzamosan kanyarodó Ford vezetője túl szűkre vette az ívet, és felborította őt a kerékpárjával együtt. A karja a teste alá szorult, mozdítani se tudta, élettelenül csüngött lefelé… A figyelmetlen, de rendes sofőr aggódva fuvarozta Violát a legközelebbi sürgősségi ügyeletre, ott hosszas várakozás után bejutott a rendelőbe, ahol magas, szép arcú, barna bőrű orvos fogadta. Kumar először helyrerántotta a kiugrott könyökét, mire a lány nagyot ordított, majd amikor érezte, visszatér az élet a karjába, alaposabban megnézte magának a határozott és ügyes fiatal orvost. Nagyon tetszett! A doki elmondta, a dublini és a budapesti orvosi egyetemen tanult, ma már rezidens, majd tisztelettel megkérte a lányt, adja meg a telefonszámát, mert rengeteg a várakozó beteg, de ő érzi, nekik még találkozni kellene. Betartotta a szavát! Másnap csörgött Viola mobilja, aztán három nap múlva már egy kellemes zuglói kerthelyiségben üldögéltek, és elmélyülten beszélgettek érdekes magyar–angol nyelven.

– Valószínűtlenül udvariasnak és szerénynek tűnt, aminek legfőbb oka a hagyományos neveltetése és a végtelenül rokonszenves, elfogadó hindu vallása volt, szóval nyomát sem találtam a macsó viselkedésnek, ami még ma is jellemző a magyar fiúk többségére. Ráadásul úgy festett a magas, vékony termetével, a szép, barnás bőrével, az arisztokratikusan hosszú ujjaival, mint gyerekkori mesekönyveimben a keleti hercegek. Utóbb kiderült, én a mesék jóságos tündéreire emlékeztettem őt a szőke hajammal, az apró szeplőimmel meg a kék szememmel. Azt már az első randinkon észrevettem, ellágyul az arca, ha megérintheti a hajamat, mert a hazájában mindenki fekete, ráadásul egyetemista korában annyi festett szőkét látott, hogy számára nagy élmény volt a természetesen szalmasárga hajkoronám. Ennek már bő három éve, és ma, egy belgyógyász szakorvos boldog feleségeként, és rengeteget dolgozó konduktorként állítom, hogy a mi találkozásunk sorsszerű volt. Hiszen Kumar még azt is vonzónak találta rajtam és bennem, amit a barátnőim és az eddigi udvarlóim kifogásoltak. Például a gátlásosságomat. Ezt még a diplomáim sem tudták kiűzni belőlem, hiszen egy domináns, hangos báty mellett voltam gyerek, aki nem tanult tovább, de remek szakmát szerzett, és ma éppolyan magabiztos, mint kiskorunkban. Neki köszönhető, hogy Kumar megismeréséig féltem a fiúktól, s a férjemmel való találkozás előtt egyetlen szexuális kapcsolatom sem volt. Utolsó percben mindig elmenekültem. Ez talán nevetséges, de ma már azt gondolom, talán éreztem, hogy érdemes várni huszonnyolc éves koromig, mert akkor megérkezik az igazi…

HA BÁNTANAK, MENEKÜLJ! Viola és Kumar olyan felhőtlen boldogságban töltötték szerelmük első éveit, hogy amerre mentek, mosolyogni kezdtek az emberek. Amikor tavaly év elején eldöntötték, hogy szerény polgári esküvőjüket két tanú, azaz Viola szeretett nagynénje és Kumar legkedvesebb orvoskollégája jelenlétében tartják meg az egyik budai önkormányzatnál, a gátlásosságáról híres lány táncra perdült az utcán.

Most is ragyog az arca, amint a szerény esküvőjükről és a terveikről mesél, és csak akkor komorul el, amikor felemlegetem, milyen különlegesek voltak valaha a palóc esküvők.

– Ez fájó pont! Nekünk nem volt, pedig gyerekkoromban arról álmodoztam, hogy majd olyan gyönyörű menyasszonyi fejéket fogok viselni, mint a nagymamám egy régi fotón. Mert minket kivetett a családom! Apám néhány pohár bor után feldúltan ordította, hogy az ő hülye lánya nem képes egy rendes magyar gyereket felszedni, és a nyakára hoz egy bokszosképűt! Tudta ő, hogy Kumar tökéletesen ért magyarul, mégis képes volt ebben a stílusban beszélni rólunk, még akkor is, ha a szomszéd szobában voltunk. Ha a bátyám beivott, nemcsak otthon, de a kocsmában is a leendő gyerekeimről adomázott. – Ciki a „füstös”, de az igazi égés az lesz, ha majd sétálni viszi anyám a kockás unokáit!

– A tesóm hőstettei közé tartozik a gyerekkorom lezárása is egy nyári vasárnap délelőttön. – „Megjött a mi fehér családunk cigányvajdája!” – kiabálta köszönés helyett, amikor bekanyarodtunk a szülői házunk udvarára, és kiszálltunk a kocsiból. Az én szelíd szerelmem nagyon fáradt volt, mert éjszaka ügyelt, szinte semmit sem aludt, tehát kivételesen meghallotta, amit máskor elenged a füle mellett.

– Viola, menjünk haza, ezt most nem bírom hallgatni – kérte könnyes szemmel, mire én sírni kezdtem. – Ne sírj, inkább induljunk! – kérlelt tovább, de én meg se moccantam, csak zokogtam. No ebben a pillanatban kiáltott bele éles hangon a váratlanul támadt, furcsa csendbe anyám egyedül élő húga, Márta, a család egyetlen művésze. Ő intelligens, kedves hegedűtanár, aki egy évvel később az esküvői tanúnk lett.

– Édes kislányom, gyáván nem érdemes élni!

Olyan volt ez a kiáltás Viola számára, mint egy hajnali trombitaszó. – Ha most nem állok ki Kumar mellett, elveszítem őt, pedig nincs értelme az életemnek nélküle – gondolta, majd villámgyorsan felpattant a székről, és szaladt az autójuk felé.

– Szervusztok, anyu, apu, tesó és Márta néni, én a leendő férjemmel megyek! – kiáltotta futtában, majd gyorsan beült a kocsiba Kumarral együtt, és egy perc múlva már el is tűntek a közeli kanyarban.

EPILÓGUS. Nagyon szeretjük, egymást, boldogok vagyunk együtt, idén tavasszal meglátogattuk Kumar családját Delhiben, ahol királylányként fogadtak – meséli Viola. – Csodálatos élmény volt a hatalmas város és környéke, az emberek kedvessége, jósága és az ősi kultúra. Ráadásul örömteli izgalom van a lelkemben, mert 2025 szeptemberétől új élet vár ránk. Dublinban fogunk dolgozni mindketten, Kumar belgyógyászként egy magánklinikán, én konduktorként három családnál. Meg akarunk erősödni anyagilag, amire van esélyünk, aztán majd eldöntjük, hol élünk tovább. Indiában? Írországban? Itthon? De haza csak akkor jövök, ha a leendő gyermekünk hófehér bőrrel születik majd, mert nem élném túl, ha őt is úgy gúnyolnák, mint a férjemet. Miben bízom? Elsősorban az időben. Talán mire a gyerekünk nagyobbacska lesz, a honfitársaim is rájönnek, hogy nem írják elő kőbe vésett szabályok, kihez ki illik, és az emberek akkor is szerethetik egymást, ha nagyon különböznek. Mert a 21. század első negyedében talán már fel lehet fogni, hogy azok is értékesek, akik más szellemiségben, hitvilágban cseperedtek fel, akik szelídebbek nálunk, és a bőrük több árnyalattal sötétebb. Van okunk némi optimizmusra?

A HAZUGSÁG BÉKÉS POCSOLYÁJA

A napsütötte délelőtt nyugalma, a kávézó finom illata lassan megbékélésre készteti az „antinőnek” öltözött, lányt, pedig már a találkozásunk első percében keményen és harciasan indította a beszélgetésünket. – Nem kellene a gyerekeket becsapni! Pedig minden anya és apa részese annak az álszent játszmának, amelynek során elhitetik a lányaikkal, fiaikkal, hogy a hazugság bűn, és boldogabbak az őszinte kapcsolatok – magyarázta ellentmondást nem tűrően a harminchárom éves Csenge, én pedig úgy éreztem magam a kényelmetlen széken, mint a vádlottak padján – az összes szülő képviseletében. Aztán békésen vártam a még kioktatóbb és kategorikusabb folytatásra – ha az ember sokakkal beszélget, megtanulja, hogy a csönd kiváló katalizátor és nagy leleplező –, közben alaposan megnéztem a lányt. Hatalmas fekete pulóver, szigorú copfba szorított, lenyalt haj, zéró smink, csakhogy a fiús jelmezhez és a harcias hangvételhez nemigen illik a gyakran könnybe lábadó, szép zöld szempár meg a riadt tekintet. Vajon miféle sérülések késztették erre az álkeménységre, tépelődtem magamban, mire ő „meghallotta” a gondolatomat, és azonnal szóba hozta az édesanyját. Akinek nyugodtabban csordogálhatott volna az élete, ha senki sem mozdítja ki a hazugság békés pocsolyájából.

– Tizenöt évesen tudtam meg hogy apám becsapja, megcsalja a szép anyukámat – kezdi komoran. – Persze szüksége volt a kényelemre, rendre, tisztaságra, remek konyhára és a „szabályos család vagyunk” látszatára, közben semmire sem becsülte őt, és pasaként élt mellette. Ennek legfőbb okát abban látom a mai eszemmel, hogy apa a saját megfogalmazása szerint „lefelé” nősült. Amikor dühös volt, oda is bökte anyunak, hogy rajta kívül nincs olyan hülye ügyvéd, aki képes elvenni egy ápolónőt. Hát igen…, apa köreiben nem lehetett dicsekedni egy idősotthonban dolgozó feleséggel. Finoman fogalmazva, anyukám öreg, roggyant emberek életének utolsó harmadát könnyítette meg, durvábban előadva, mosdatott, pelenkázott, etetett. Szeretettel, szerényen, odaadással. A bátyámmal és velem ugyanilyen önfeláldozással bánt. Hajnalban kelt, hogy mi soha nem menjünk uzsonna nélkül iskolába, ha hazaértünk, csak ki kellett venni a kész kaját a hűtőből. Ha éjfélkor akartam vele beszélgetni, akkor éjfélkor ért rá. Hozzá hasonló, jó embert nem ismerek! Közben apám kedvére válogatott a fiatal ügyvédbojtárok közül. Gondolom, tudod, már a jogi egyetem is elnőiesedett, tehát a viszonylag jóképű apám kevés energiaráfordítással lehetett nagykakas az iroda szemétdombján. Persze amíg nem láttam át, hogy hülyét csinál anyuból, rajongtam érte. Kiskoromban én voltam a tündérkirálylánya, kicsi hercegnője, ám amikor nyegle kamasz lettem, úgy unt, mint anyut. A bátyámmal pedig harcolt. A tesóm szemtelen és kritikus volt vele, néha azt hittem, agyon fogja ütni, de nem bántotta. Legfeljebb kamaszkorunkban elmaradtak a közös nyaralások, családi programok, mert apa számára nem léteztünk, pedig mindketten jól tanultunk, de ez sem érdekelte. Reggel elment, késő este általában hazajött, hosszú heteket töltött külföldi konferenciákon, de ha Magyarországon tartózkodott, a hétvégéket otthon töltötte. Aludt, tévézett, evett. Anyu kitartóan szolgálta, istenként nézett fel rá, közben kétségbeesve csitította a tesómat, engem pedig kérlelt, segítsek békét teremteni.

MERT AZ IGAZSÁG FÁJ. Béke helyett azonban színre lépett az édesanya nővére. Ő vagány, sikeres, egyedülálló nőként szívből utálta Csenge apját, és mint Erinnüsz, a bosszúállás istennője, a gyerekek jelenlétében adta elő, hogy a húgán kívül már minden ismerősük és barátjuk tudja, hogy a sógora egy másik nővel is él. És ő nem asszisztál némán tovább… Csenge ma is emlékszik a borzalmas délutánra, amikor az édesanyja percekre megnémult a döbbenettől, a tizennyolc éves bátyja rögtön a nagynénje mellé állt, és azt ordítozta, váljanak el a szülei. Ő, tizenöt esztendős kamaszlányként csak sírt, mert féltette az édesanyját. Aztán a kollektív kiborulásnak az apa váratlan hazaérkezése vetett véget, aminek hatására a gyenge, naiv anya lett a társaság leghatározottabb tagja. Kijelentette, hogy a probléma kizárólag rá és a férjére tartozik, amibe se a gyerekei, se a nővére nem szólhat bele.

– Nem szeretem a nagynénémet, szerintem nem volt joga e műtéthez, hiszen anyu mosolya évekre eltűnt. Továbbra is tette a dolgát, de belehalt az igazságba. Bár az is lehet, tudta ő, mit művel apánk, de úgy döntött, behunyja a szemét, mert neki így is kell ez a házasság. Ő „egyférfis”, mártír típusú nő, aki apára tett fel az életét, és biztosan nem volt más pasi az életében. A nagynéném csak azt érte el, hogy apa néhány évre elköltözzön tőlünk – közben sűrűn látogatott minket, és furcsa módon kedvesebben bánt anyuval –, arra már nem emlékszem, mikor költözött vissza, de az belém vésődött, hogy a cirkusz után öt évvel, a bátyám diplomaosztóján már együtt volt a család. Szuper helyen ebédeltünk, a hangulat sem volt rossz, apa is gratulált a tesómnak, aki elégedetten vigyorgott, de aztán lelépett, mert bulizni ment az évfolyamtársaival. Apa akkoriban már bajlódott a szívével, el is hízott, anya viszont vékony volt, mint egy kislány. Ők soha nem mondták el nekünk, mi történt, és hogyan tudtak kibékülni! A tesómat már nem is érdekli, hiszen régóta Ausztriában dolgozik, négy éve egy helyes bécsi lány a kedvese, de a bátyám harminchat évesen sem akar még nősülni. Én viszont itthon maradtam. Anyuék közelében lakom a nagymamától örökölt lakásban, így követem a betegeskedő apám és a rendületlenül szolgáló anyukám házasságát.

HURRÁ, NINCS FÉNYÚJSÁGUNK! Mit szűrt le Csenge a szülők drámai történetéből? Elsősorban azt, hogy az igazság veszélyes. Ennek köszönhető, hogy nem élte át megrázkódtatásként a munkába állást, mert a művelődési házban, ahová a közösségszervező végzettségével felvették, senkivel sem volt őszinte. Nem ő mondta meg a főnökasszonynak, hogy elavult módszerekkel dolgozik, hanem egy okos, fiatal, Jeanne d’Arc típusú férfikollégája, akit gyorsan kirúgtak. Nem ő tette szóvá, hogy a menőnek kikiáltott, középkorú kolléganő rendezvényeit alig látgatják, sőt, még az egyetlen kortársának, a majdnem-barátnőjének sem mondta el, hogy a kollégák gonoszul röhögnek azon, hogy úgy fest a mini farmerszoknyájában, mint egy „vaskos hurka”.

– Már más területen dolgozom, de most sincs fényújság a homlokomon. Tragédia lenne, ha a kollégáim olvashatnák a gondolataimat, hiszen a többségüket elég hülyének tartom, bár ők azt hiszik, nagyra értékelem őket. Szerintem az emberi kapcsolatokat a hazugságok tartják össze, mert mivé is lenne egy munkahelyi közösség, egy iskola vagy család, ha nem játszanánk meg magunkat, és pontosan tudnánk, mit gondol a másik…!

Amikor megemlítem, hogy nagyon fárasztó lehet állandóan hazudni, mert meg kell jegyezni, kinek mit mondtál, majd érdeklődni kezdek, hogy szerinte hazugság-e az anyák szeretete, amikor éjszakákon át ülnek a beteg gyerekük ágya mellett, hazugság-e az igaz szerelem, amikor úgy érezzük, félemberek vagyunk a másik nélkül, Csenge zavartan néz rám.

– Péter, a kedvesem, akivel már három éve élünk együtt, pont ilyeneket szokott kérdezni – mondja méltatlankodva. – Ő olyan, mint az első munkahelyemről kirúgott férfikollégám, nem lehet elviselni az őszinteségét. Ő még azt is elmesélte, hogy az egyik kolléganője ráhajtott egy hétvégi tréningen, csókolóztak is, de nem kell neki, mert engem szeret. De én utálom és lenézem a felesleges igazmondást! Jobb lett volna, ha hallgat, akkor nem kavarja fel a békés életünket – mondja indulatosan, amikor már szedelődzködünk a hosszú beszélgetés után.

– Eszerint arra vágysz, hogy úgy csapjon be, mint anyukádat az édesapád – mondom rosszkedvűen, mire Csenge határozottan közli, ne írjam meg a történetét, mert félre fogják őt érteni az olvasók.

Másnap hajnalban a telefonom pityegésére ébredek, Csenge írt sms-t. „Végtelenül hálás vagyok, hogy türelmesen meghallgattad a történetemet, és nagyon kérlek, írd meg! Mert én azt akarom üzenni a mai szülőknek, hogy nagyon nehéz azoknak a gyerekeknek, akik hazug családban nőnek fel! Igazad van, legalább otthon legyen bizalom és őszinteség! No, ezért ígértem meg tegnap este Péternek, hogy vele maradok. Örökre. (Örökre?”)

PÉNZZEL BÉLELT POKOL

– Nem azért mesélem el a történetemet, hogy ország-világ előtt lejárassam a volt kedvesemet, tehát csak azt árulom el, ő egyike hazánk gazdagjainak, aki biztos abban, neki mindent szabad. De nekünk, nőknek nem szabad(na) bedőlni a hozzá hasonló, nagy életet ígérő pénzeszsákoknak, mert könnyen válhatunk akarattalan rongybabává mellettük – mondja komolyan a feltűnően szép arcú, szerényen öltözött Nóra. Ő lezárta a „rongybaba-létet”, visszaköltözött édesanyja vidéki házába, akinek végtelenül hálás a belőle áradó bizalomért és a sok biztatásért, ami erőt ad ahhoz, hogy ismét a kisemberek csapatában játsszon.

A LEGHÜLYÉBB MAKI. Kezdetben imponált nekem Martin, és szerettem őt, ráadásul hízelgett a hiúságomnak, hogy vonzó párnak tartanak minket Barcelonától Salvadorig, Párizstól Hurgadáig. Választékosan öltözött, fiatal nő, elegáns, őszülő úr… Az csak később tűnt fel, hogy a jó benyomás addig tartott, amíg Martin meg nem szólalt. Mert a stílusa lekezelőbb volt, mint ami Tücsi kutyánknak kijárt gyerekkoromban, anyu házában. Szégyellem, de elmondom, Makinak szólított. Bárki előtt. Tudod, kik a makik? Madagaszkáron élő, kutyára emlékeztető, majomszerű emlősök hosszúkás pofával. Állítólag az arcformámról jutott eszébe a „nevem”… Harmincöt éves voltam, amikor 2018-ban „maga mellé emelt”, ő ötvenhét, én egy betegeskedő kapcsolat végén jártam, ő tizenkét éve élt külön a feleségétől, a fiuk Amerikában tanult. Ostoba voltam, hiszen négy év kellett a felismerésig: léleknyomorító kompromisszumokat kötök mellette, és az általa biztosított nagy élet üres, durva, csak a pénzről szól. S ha valaki azt gondolja, sokat hozhattak a konyhámra a vele töltött évek, annak elmesélem, hogy Martin ajándékai közül csak egy fehérarany nyakláncot akartam megtartani, de ez sem sikerült. Amikor végre felfogta, örökre elhagyom, hatalmasat lökött rajtam, én elestem, a fejem az ágy sarkába vertem, vérzett is. Mire ő leguggolt mellém, de nem a homlokomból szivárgó vért törölgette le, hanem gondosan kikapcsolta a nyakamon a láncot, és zsebre vágta. – Most már eltakarodhatsz, te voltál életem leghülyébb Makija! – ordította, majd úgy vágta be az ajtót, hogy megrepedt a fal.

VÉGRE RÓLAM GONDOSKODNAK! Martin magas volt, jóképű, de a ráncoktól tartott. Ezért kereste fel Nórát, akit egy plasztikai sebész ajánlott neki, mert kiváló kozmetikusnak tartotta a lányt. Aztán a kicsi szalonban gyorsan megegyeztek, hogy rendszeres kezelésekkel sokáig megőrizhető Martin egészséges, viszonylag ránctalan napbarnítottsága, nincs szükség botoxra. A harmadik kezelés végén a férfi lazán kérdezte Nórától, elkísérné-e Barcelonába. A lánynak elállt a lélegzete, majd dadogva magyarázta, hogy csak angolul tud tolmácsolni, spanyolul nem beszél, mire Martin nyersen reagált. – Annyi tolmácsot szerzek, amennyit akarok, te szeretőnek kellesz. Világos? Aki ilyen vonzó keblekkel dicsekedhet, az ne tolmácsoljon – tette hozzá kedvesebben, majd ellentmondást nem tűrően javasolta, hogy másnap menjenek vásárolni, mert elegáns ruhákra lesz szükség Barcelonában.

– Kérdezheted, hogy ilyen gátlástalan indítás után miként mondhattam igent. Egyszerű. Jó kozmetikus vagyok, külföldön is képeztem magam, hogy megtanuljam a legújabb eljárásokat, de rengeteget robotoltam, hogy megvehessek egy forgalmas helyen levő üzlethelyiséget, ahol kialakíthatom a saját szalonomat. Magam festettem a falakat, átpingáltam a használtan vásárolt bútorokat, és gyönyörű lett! Egyedül boldogultam a nagyvárosban, hiszen anyukám tanítónő volt egy kis faluban – kétéves koromban halt meg apu –, és a szép házunkon kívül semmije sem volt. Sokat büszkélkedett velem, mert látta, pénzes hölgyek kedvence lettem, és szépen törlesztem a kölcsönömet, de aggódott, hogy nincs időm szerelemre. Persze összehozott a sors egy egyetemistával, akinek én egészítettem ki az ösztöndíját, aztán egy szerencsétlen nős emberrel, aki akkor árulta el sírva, hogy házas, amikor belém szeretett. Már azon tépelődtem, jobb lesz egyedül, amikor betoppant Martin. És arra gondoltam, végre nem én anyáskodom majd gyönge pasik felett, hanem rólam fog gondoskodni egy erős férfi.

ESZEM IS VAN, NEM CSAK MELLEM! Nóra 2018 nyarán úgy érezte, a lába alatt hever Barcelona. Miatta nyitnak ki a pazar éttermek, a tiszteletére mennyeiek a vacsorák, és abban az ötcsillagos szállodában, ahol szerelemmel teltek az éjszakái, ő a királynő. Bár hazafelé már zavarta, hogy a kedvese még a repülőtéren is bedobott egy whiskyt, az is eszébe jutott, hogy Gaudí egyetlen épületét sem nézték meg tíz nap alatt, még a Sagrada Famíliát sem. Ahogy évekkel később kihagyták Madridban a Pradót, Párizsban a Louvre-t… Ráadásul már a barcelonai repülőtéren kihallgatta a férfi telefonálását, amikor „csöcskirálynőként” konferálta fel őt egy haverjának. Mégis csak hónapokkal később merte szóvá tenni a kedvese italozását, és ekkor kérte sírva, vegye észre, nemcsak melle, de esze és önérzete is van.

– Te az vagy, aminek én tartalak! Értve vagyok? Nem kell nekem kékharisnya, viszont szükségem van két nagy mellre meg egy lányra, aki felvidít! Ezért mondtam, költözz hozzám, és függeszd fel a kozmetikusságot. De ha nem tetszik, mehetsz anyádba! – üvöltötte Martin, majd másnap nagy csokor virággal kért bocsánatot, és a spiccességével magyarázta a durvaságát.

– Furcsa ellentmondásokkal volt terhes Martin viselkedése. Egyszer úgy élt, mint egy alkoholista szerencsejátékos – egyetlen külföldi utunkon sem hagytuk ki a kaszinót! –, máskor úgy, mint egy sportember, aki teniszezik és edzőterembe jár, néha okos, felelős cégvezetőként viselkedett. Az apjával közösen irányította a cégeiket, engem nem avatott be az üzleti ügyeibe, csak az volt a dolgom, hogy ruhákat és szexi fehérneműket vásárolgassak – nagyvonalú volt! –, majd a sikeres tárgyalásai után igyak és szexeljek vele. Ugye, nem csoda, hogy nullának éreztem magam?

– A pandémia idején Kaliforniában ragadtunk, ami számára kellemes, számomra iszonyat volt. Állandóan sírtam, amit utált, és amikor végre hazajutottunk, a huszonkét évvel öregebb párom megcsalt. Felszedett egy balerina alkatú csajt, engem trampli kurvának titulált. Akkor már ideg-összeroppanásom lehetett, egyre csak bőgtem, és egy haverjának elpanaszoltam, nem bírom tovább. No, ez a srác rám hajtott, ami Martin fülébe jutott, tehát bezárt a házba. Napokat töltöttem rabságban! Ekkor kezdtem ébredni. Vagy akkor, amikor tavaly közölte, hogy a mellemen kívül minden ronda rajtam? Vagy amikor a Váci utcában találkoztam egy régi osztálytársnőmmel, aki Cancúnba készült a férjével, és már hónapok óta a majákról olvasott, mert végtelenül érdekelte az ősi kultúra? Én is voltam Cancúnban Martinnal, de nem mentünk Chichén Itzába, helyette ittunk, kaszinóztunk.

NEM FEKSZEM PSZICHIÁTRIÁN. És a jelen? – érdeklődöm csöndesen, míg Nóra fáradtan néz rám, de a kérdéstől felvillanyozódik. – Amióta kiléptem a pénzzel bélelt pokolból, gyógyulok. Anyu a pszichológusom, a nővérem, a barátnőm és üzleti tanácsadóm. Hazaköltöztem, jó áron kiadtuk a nagyvárosi kozmetikámat, ami biztos jövedelmet jelent, közben állást vállaltam egy közeli település szalonjában. Jó, hogy közösségben vagyok, kedvelnek a kolléganők meg a vendégek. És már vannak terveim! Például érdekelnek a gyógynövények, a múlt szépészeti eljárásai, közben spanyolul is tanulok, hogy elmenjünk anyuval Barcelonába, és végre lássam a csodálatos építészetüket. Az interneten már szert tettem néhány barcelonai barátnőre. Gondolom, megérted, férfibarátokat még nem keresek…

– Megértem, hogyne – dünnyögöm, miközben kifelé sétálunk a kávézóból, mire Nóra elmosolyodik. – Hallom a gondolataidat! Igazad van, fut az idő, harminckilenc éves vagyok. De ha nem lettem alkoholista, és nem fekszem pszichiátrián Martin miatt, akkor talán lesz erőm új életre is. Talán. Egyetlen dolog biztos: többé nem fog rólam gondoskodni erős férfi! És senkinek sem ajánlom ezt az életmegoldást, mert nincs a világon olyan vastag pénztárca, amelyik javítani tudna a gazdája emberi minőségén.

A HALÁLT VÁLASZTOTTAM, DE AZ ÉLET ENGEM AKART!

– Zuhanás, a tested rongybaba, ájulás közeli állapot, csattanás. Én akartam, én terveltem ki, mégis iszonyat volt huszonegy évesen földet érni a harmadik emelet magasából – mondja csöndesen Edit, a nyugdíjas sebész. – Nemigen mondhattam el senkinek a történetemet, de most elmondom általad mindenkinek, hogy visszatartsam mindazokat, akiknek megfordul a fejében a tébolyult gondolat, hogy eldobják maguktól az életet. Fontos számomra, hogy végre beszéljek, hiszen 2020-tól drámaian nőtt a befejezett öngyilkosságok száma hazánkban. Pedig becsülni, szeretni, értékelni kell az életet, küzdeni is érdemes érte – ezt egy sebésznek talán el lehet hinni –, és határtalan ostobaság úgy gyakorolni a döntés szabadságát, ahogy én tettem fiatalon. Ha azt is elárulom most, a beszélgetésünk elején, hogy az öngyilkossági kísérletem óta több mint ötven év telt el, közben boldogtalan egyetemistából, sikeres pályafutást maga mögött tudó, doktor asszonnyá váltam, és hetvenhat éves koromra azt a bónuszt is megkaptam a sorstól, hogy egy gyönyörű, kései szerelemben élhetek, akkor tán sokakat meggyőzök az élet kiszámíthatatlan szépségéről.

SZÉGYENLŐS SZEGÉNYSÉGBEN.