A szerző korábbi kötetei

A hídépítő 1. – A jövő kezdete

A hídépítő 2. – A múlt ereje

Ketten az élet

Kék Macska Klub

Egy estély a kastélyban

Találkozások I. – Az idegen

Találkozások II. – Az átutazó

Találkozások III. – A jövevény

Találkozások IV. – A barát

Vörös posztó

Bíborbetűk

Fény a dombok mögött

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-472-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

Tartalom

1.

A történet, amit
a fény rajzolt a sötétbe.

1.

Nem engedem, hogy a szobát elárasztó fény engem is elérjen. Nem veheti el a sötétemet.

Hallom a kattanást. Tudom, hogy apám felkapcsolta a lámpát. A mennyezeti nagy csillárt. Mennyire lehet innen a kapcsoló? Alig öt méter, legfeljebb hat. A feszültségváltozás fénysebességgel fut végig a vezetéken. Ha meg tudnám állítani az időt, örökre ott maradhatnék a kattanástól a fény megjelenéséig tartó pillanatban. Az mennyi is lehet? A másodperc töredéke.

Összeszorítom a szemem. Talán még mindig nem telt el az idő. Futnak a jelek a falban, a vezetékben, a várakozó elektronok egymást lökdösik. Tudom, hogy ennyi mindent nem lehet végiggondolni néhány nanomásodperc alatt. Lehet, hogy mégis megállítottam az időt?

Mint akkor.

Pedig akkor nem akartam.

Mégis, megdermedt a létezés, hangtalan lett, merev, mint egy görcs, ami nem enged. Nem engedett mozdulni, lélegezni, kiáltani.

Hallom apám közeledő lépteit. A jelenléte még a szétáradó fénynél is bántóbb. Nem akarom, hogy ott legyen. Senkit nem akarok.

– Zavar a fény? – kérdezi. Így megy ez, amióta hazaértem. Kérdez. A hogylétemről. Mint aki a fejébe vette, hogy azzal segít.

Nem felelek, csak csukva tartom a szemem. Érzem, hogy mellettem áll. Nem szól. Talán még lélegezni is elfelejt. Mindig ilyen, ha kényelmetlenül érzi magát. Nem vesz levegőt, csak miután újra mozdul.

Hirtelen ellép mellőlem. Hallom, hogy távolodik. Behúzza a függönyt, pedig odakinn már sötét van, nincs semmi, ami zavarna. Pótcselekvés. Ezt is olyankor csinálja, ha kínlódik.

Kínos a csend. Kínos a helyzet. Én magam is kínos vagyok neki. Nem tud mit kezdeni velem.

Már nem a függönnyel bajlódik. Résnyire nyitom a szemem, mert a zajokból nem tudom kitalálni, mit csinál. Észreveszi a mozdulatot, megáll a keze a levegőben, aztán úgy tesz, mintha nem érdekelné. De látom rajta, hogy érdekli.

Nem néztünk egymásra, amióta hazaértem.

– Néhány bútort kicseréltem, amikről úgy gondoltam, hogy nincs rájuk szükséged – mondja idegesen. – De ez a szőnyeg itt maradt – teszi hozzá, miközben elkezdi feltekerni a régi rongyszőnyeget.

– Hagyd csak, talán nem botlom el benne – vetem oda. Megint megáll a keze, és ezúttal sem néz rám. Elfordul. Látom rajta, mennyire feszült. Megint benn tartja a levegőt, és még a száját is összeszorítja. Látom a profilját, csontos arcát, az apró rezdüléseket, ahogy mozog az állkapcsa.

Lefogyott és megőszült. Néhány hónap alatt teljesen megváltozott. Árnyéka lett önmagának. Megváltozott a tartása, és megöregedett. Tudom, hogy a tekintete is más lett, ezért nem akarom látni. A feszültségét még elviselem, a változást is, hogy lóg rajta a ruha, meg hogy borostás. Sosem volt borostás. A megjelenése éppoly makulátlan volt, mint a viselkedése. Kínosan fegyelmezett. Most is az, ezért hallgat, ezért nem néz ő sem rám. Tartja magát.

Még a megjegyzésem ellenére is.

– Anyád küldött levest – mutat az asztalra, miközben az összetekert szőnyeget a falnak támasztja az ajtó mellett.

Küldött. Miért nem hozta? Megfőzte, de arra nem volt képes, hogy ő maga hozza. Pedig ez a rohadt leves volt a mentsége, hogy ne kelljen sokat időznie mellettem. Kifut. Odaég. Túlfő. Bevetett mindent, csak hogy mehessen végre. Aztán meg, miután elkészült, küldi.

– Ne hibáztasd – hallom megint apámat.

Mi a francot képzel? Hogy a gondolataimban olvas? És azt olvasta ki, hogy hibáztatom anyámat?

– Időre van szüksége – teszi hozzá. – Ahogy neked is.

Idő?, kérdeznék vissza. Mégis mire? És mennyi? Az együttérzése aztán végképp nem hiányzik. Amúgy is képtelen rá. Ne is próbálkozzon. Ha pedig időre van hozzá szüksége, akkor nem is kérek belőle. Mert ha szerinte anyámnak idő kell, meg nekem is, akkor nyilván neki is.

Időközben gondosan letámasztotta a szőnyeget. Nézem őt, várom, hogy mi lesz a következő lépése. Akadály elhárítva, összetekerve, falhoz állítva. Leves az asztalon. Vajon mi kell még neki, hogy úgy érezze, mindent megtett?

– Mire van szükséged, fiam?

Na, ezek szerint nincs következő lépés a fejében. Pedig mindig tudja, mit miért tesz. Láthatóan ezúttal elakadt.

– Ha gondolod, segítek enni… – lép az asztalhoz, kézbe is veszi a kanalat, de aztán zavartan visszateszi. Tudom, nem segít a helyzeten, hogy nézem, de közben nem reagálok semmire. Minek. Anélkül is válaszol, mondja, csinálja. De ezúttal talán még ő is érzi, hogy ez már sok.

– Kösz, de megoldom – emelem fel mindkét kezem, mintegy jelezve, hogy van mivel megfognom a kanalat. Bólint, majd krákog, és összeszorítja a száját. Megint bent tartja, amit mondana. Nem is szól többet, csak mint aki újra felfedezett valamit, megragadja a széket az asztalnak azon a végén, ahol a tányér van, és odébb viszi. Tőle szokatlan sutasággal. Először csak odébb teszi, majd bizonyára úgy látja, még ott sincs jó helyen, ezért elviszi az asztaltól, de ahová leteszi, ott sem a legmegfelelőbb. A fürdőszoba felé szűkíti le vele a teret. Kicsi a szoba, nem férnek el benne felesleges bútorok. Ezt ő is felméri, és végül az ajtóhoz cipeli a széket, a feltekert szőnyeg mellé. Úgy tűnik, a széket is elviszi, amikor majd megy.

Én azóta sem mozdultam. És alig szóltam. Tudom, hogy zavarja, hogy csak figyelem, ráadásul nem őt, hanem amit csinál.

Még mindig nem néztünk egymásra.

Az ajtóban áll, az egyik keze a szék háttámláján, a másik a szőnyegen.

– Így már… így már odaférsz… úgy értem, nincs útban a szék – mondja, miközben a levesre néz, ami már nem gőzölög.

Szenved. Nem örülök neki, miért is tenném, de nem is sietek a segítségére. Keresi a szavakat, próbálkozik, de nem érdekel. Sajnálhatnám, de nem sajnálom. Mondhatnám neki, hogy hát persze, ehhez idő kell, de nem mondom. Semmit sem mondok. Minek?

– Megyek, fiam – mondja, miközben elengedi a széket és a szőnyeget is, de csak azért, hogy újra megfoghassa őket, így arra kell figyelnie, és még mindig nem kell rám néznie. – Ha bármire szükséged van, csak szólj! Tudod, milyen vékonyak a falak, elég, ha kicsit megemeled a hangod és… – elhallgat. – Csak szólj! – fejezi be, és ekkor már a szőnyeg a hóna alatt, miközben a széket is markolja. Szinte menekül. Nem fordul kettőt, inkább küszködik, és egyszerre visz mindent.

– Lekapcsolnád a villanyt? – szólok, miután a könyökével kinyitja az ajtót, és fél lábbal már kint van.

Megtorpan. Visszafordul. A levesre pillant. Tudom, az fut át a fején, hogy sötétben nem fogok enni. Sötétben semmit nem csinálok, miután ő kiment. Itt nincs semmi egyéb fény. A háznak ez a része a kertre néz, annak is a hátsó felére, ahol nincsenek lámpák, és a nagy ház fényei sem szűrődnek be. Hátul van, a verandáról nyílik az ajtaja, lépcső nélkül. Utána már csak a padlás és a pincelejárat van. Ez a helyiség, amit apám most átalakított nekem, valamikor a kamra volt. Még nem igazán néztem körül. Különösebben nem is érdekel. Van benne egy ágy, egy asztal, polc és ruhásszekrény, meg az öcsém íróasztala. Azt azonnal kiszúrtam. Nem tudom, miért nem az enyémet tette be, de nem kérdeztem meg. Tulajdonképpen mindegy. Ahogy az sem izgat, hogy a kamra hátsó felét, aminek döngölt padlója volt, és nyirkos, hűvös levegője még a legnagyobb nyári melegben is, hogyan tudta átalakítani fürdőszobává.

Sötétben a fürdőt sem tudom használni.

Ez mind átfuthatott a fején. Tudom, hiszen követtem a tekintetét, ami körbejárt a helyiségen, míg végül rám nézett. Felém fordul, és egyenesen a szemembe néz. Lassan leereszti a hóna alá szorított szőnyeget, hogy felszabaduljon a keze. A kapcsoló felé nyúl, miközben még mindig engem néz. Én pedig őt. Pontosan úgy nézem őt, ahogy eddig azt, amit csinált.

Talán akart még mondani valamit. Ki is nyitja a száját, de visszafojtja a szavakat. Vár még egy keveset, aztán oldalra pillant, mint aki meg akar győződni róla, hogy a keze jó helyen van, aztán lehajtja a fejét, szinte egy időben azzal, hogy lekapcsolja a lámpát.

Hallom, ahogy matat, megemeli a szőnyeget, vonszolja a széket, behúzza maga mögött az ajtót. Aztán hallom, ahogy kattan a zár. Bezárt. Nem tudom, hogy van-e belül kulcs, de nincs is jelentősége. Nem számít.

Visszakaptam a sötétemet.

Ahogy a fények eltűnnek, lassan minden más is megszűnik. Mintha magukkal vinnének minden mást is. Vagy a fekete szín nyel el mindent, mint egy végtelen gyomrú óriás. Mert ez nem a pokol, még ha annak tűnik is. Itt nincs tűz, forrongás, jajveszékelés.

Lehunyom a szemem, mert kezdek hozzászokni a sötéthez. Így még jobban érzékelem a csendet. És még biztosabb vagyok benne, hogy ez nem a pokol. Ahhoz túl sivár.

Nem tudom, hogy melyik jobb. Elégni a pokol mélyén, vagy a purgatóriumban várni az ítéletet, ami persze nem más, mint maga a pokol, csak kerülő úton. Örökkévalónak tűnő nihil. Igen, ezt akarom, ha már itt kell lennem, legalább hadd éljem meg a semmit.

Összeszorítom a szemem, mintha azzal még jobban ki tudnám zárni a külvilágot. Nincsenek fények, nincsenek hangok, nem érzek semmit. Nem érzékelem az idő múlását sem. Csak reménykedem, hogy így gyorsabban telik, miközben nem akarom, hogy reggel legyen, nem akarom, hogy egy újabb nap felvirradjon. Maradhat ez, hiszen éppen ilyen lesz a következő is. Egyforma napok egymást követően.

Miközben az elkövetkezendő napok múlásán gondolkodom, észre sem veszem, hogy kinyitottam a szemem. Bámulom a sötétet, szinte belefájdul a fejem. Dühítenek a gondolataim. Azt akarom, hogy gyorsan múljon az idő, miközben gyűlölöm a tudatot, hogy hamarosan elmúlik, amiben éppen vagyok.

Hát ez a pokol! Itt vagyok a testembe zárva, és bár nem csapnak felém lángcsóvák, és nem vesznek körbe pokolra jutott lelkek, itt vagyok magamnak én magam.

Értem már. Hát ez a büntetés. A halál milyen egyszerű lett volna ehhez képest!

Felfordul a gyomrom. Mély levegőt veszek. Nem mintha lenne mit kihánynom. Az idejét sem tudom, mikor ettem utoljára. Beszívom a levegőt, tátott szájjal, némán, és közben arra gondolok, hogy a fürdőszoba ajtaja vajon nyitva van-e. Hogy vajon eljutok-e oda, ha nem tudom visszatartani.

A karfába kapaszkodom, mintha az segítene, és hátravetem a fejem. Nem fújom ki a levegőt, nem merem, csak beszívom, már fáj a tüdőm, feszít, nem bírom tovább, végül hagyom, hogy távozzon belőlem, ami majdnem bent rekedt.

Várok.

A gyomrom megnyugodott. Lassan elengedem a karfát. Elgémberedtek az ujjaim. Odakinn egy macska vonyít, a hangja keresztülgázol a sötéten. Most őt utálhatom. Visszacsukom a szemem, hátha sikerül megint kizárnom mindent. Magamat is.

Hosszú éjszakát akarok. Felettem múló idővel töltött éjszakát. Azt se bánom, ha soha többé nem virrad meg.

Érzem, hogy hamarosan magával ragad az álom, de nem akarok képeket. Se hangokat. De tudom, hogy már így is túl sokat kívánok.

Itt vagyok,

élek,

és akarok.

Pedig egyiket sem akarom!

Egyiket sem.

Nem akarom…