Josie-nak, Jennek és Claire-nek,
a legbátrabb lelkeknek.

1. FEJEZET

A. VILÁG. LEGROSSZABB. NAPJA.

Naomi

Fogalmam sincs, mire számítottam, amikor besétáltam a Café Revbe, de az holtbiztos, hogy nem készültem a kassza mögött lógó fényképem látványára, ami fölött a szöveg azt hirdette: „Nincs kiszolgálás.” Egy citromsárga, morgós fejű mágnes tartotta a fotót a táblán.

Először is, soha életemben nem tettem be a lábamat a virginiai Knockemoutba, nemhogy elkövessek valamit, ami olyan szörnyű büntetést érdemelne, mint a koffeinmegvonás. Másodszor, pontosan mit kell egy személynek elkövetnie ebben a poros kisvárosban, hogy kiakasszák a fekete-fehér rendőrségi fotóját a helyi kávézóban?

Ha. Fekete-fehér. Pont megy a kávéhoz. Istenem, megjött a humorérzékem, amikor még ahhoz is túl fáradt voltam, hogy pislogjak.

De mindegy is, inkább szeretném leszögezni, hogy hihetetlenül előnytelen fénykép volt. Úgy néztem ki, mint aki hosszan tartó viszonyt ápolt egy szoláriummal meg egy olcsó szemceruzával.

Körülbelül ezután hatolt be a valóság a fáradt, kába, hullámcsattal teletűzdelt fejembe.

Tinának megint sikerült egy kicsit jobban megnehezítenie az életemet. Pedig figyelembe véve, hogy mi történt velem az elmúlt huszonnégy órában, ez nem kis dolog volt.

– Segíthetek… – A pult túloldalán álló férfi, aki ideadhatta volna az életmentő tejeskávémat, tett egy lépést hátra, aztán felemelte tányér nagyságú tenyerét. – Nem akarok bajt.

Nagydarab, sötét bőrű férfi volt, formás fején le volt borotválva a haj. Gondosan nyírt szakálla hófehérben pompázott, és észrevettem, hogy kikandikált néhány tetoválás a ruhája alól. Az egyenruhájára a Justice nevet hímezték.

Próbáltam az arcomra varázsolni a legmegnyerőbb mosolyomat, de köszönhetően annak, hogy egész éjszaka vezettem, és közben kisírtam a szemem a műszempillámon keresztül, inkább csak egy grimaszra futotta.

– Az nem én vagyok – jelentettem ki, és a feleslegesen francia manikűrözött ujjammal rámutattam a fényképre. – Naomi a nevem. Naomi Witt.

A férfi gyanakodva méregetett, mielőtt előhúzott a kezeslábasa zsebéből egy szemüveget, és az orrára biggyesztette, majd pislogva tetőtől talpig végigmért. Láttam, amikor leesett neki a tantusz.

– Ikrek – magyaráztam.

– Na, basszus – motyogta, miközben egyik hatalmas kezével a szakállát simogatta.

Justice továbbra is szkeptikus maradt. Nem hibáztathattam érte. Végül is, konkrétan hány embernek van ördögi ikertestvére?

– Ő Tina. A testvérem. Itt kellene találkoznom vele. – Bár, hogy miért pont ide hívott az elhidegült ikertestvérem, ahol nyilvánvalóan nem látják szívesen, rengeteg új kérdést vetett fel, amiket ilyen fáradtan képtelen lettem volna feltenni.

Justice még mindig engem bámult, és észrevettem, hogy a hajamon időzik a tekintete. Ösztönösen megtapogattam a fejemet, mire egy hervadt százszorszép hullott a padlóra. Hoppá! Talán meg kellett volna néznem magam a motelszoba tükrében, mielőtt kitettem a lábam az utcára. A külsőm alapján egy zilált, bolond idegen lehettem, aki épp egy szerepjátékos fesztiválról tart hazafelé.

– Tessék – mondtam, ahogy benyúltam a jóganadrágom zsebébe, és a férfi orra alá dugtam a jogosítványomat. – Látja? Naomi vagyok, és nagyon, de nagyon szeretnék egy hatalmas adag tejeskávét.

Justice alaposan szemügyre vette az igazolványomat, majd megint az arcomra nézett. Végül sztoikus ábrázata megtört, és szélesen elvigyorodott.

– Beszarás! Örülök, hogy megismerhetlek, Naomi.

– Én is örülök a találkozásnak, Justice. Főleg, ha elkészíted nekem az említett koffeinbombát.

– Olyan lattét rittyentek neked, amitől égnek áll a hajad – ígérte meg.

Egy férfi, aki tudja, hogyan elégítse ki az azonnali szükségleteimet, és mindezt mosolyogva teszi? Nem tehetek róla, ott helyben beleszerettem kicsit.

Míg Justice munkához látott, én a kávézót csodáltam. A berendezés stílusa férfias volt, mintha egy garázsban lennénk. Hullámlemez díszítette a falakat, fényes piros polcokat szereltek fel a helyiségben, és foltos volt a betonpadló. Az összes italnak olyan neve volt, mint például Sebességhatár latte, vagy Kockás zászló cappuccino. Egyenesen elragadónak találtam.

Csak néhány kora reggeli kávéfogyasztó ült a kis, kerek asztaloknál, amelyek elszórtan álltak a helyiségben. Minden egyes személy úgy bámult rám, mintha nagyon nem örültek volna a jelenlétemnek.

– Mi a véleményed a juharszirup és a bacon ízpárosításról, drágám? – kérdezte Justice a csillogó kávégép mellől.

– Nagyon szeretem. Főleg, ha egy vödör méretű bögrében érkezik – biztosítottam.

A nevetése visszhangzott a helyiségben, és ez láthatóan megnyugtatta a törzsvendégeket, akik ezzel abbahagyták a bámulásomat.

Nem sokkal később kinyílt a kávézó ajtaja, én pedig odafordultam, mert arra számítottam, hogy Tina érkezett meg.

Azonban a férfi, aki beviharzott, határozottan nem a testvérem volt. Úgy nézett ki, mint akinek még nálam is nagyobb szüksége van a koffeinre.

A dögös megfelelő jelző lett volna a külsejére. Az állati dögös még találóbb. Olyan nagyra nőtt, hogy nyugodtan felvehettem volna a legmagasabb sarkú cipőmet, és még akkor is fel kellett volna emelnem a fejemet, hogy csókolózzunk – így szoktam hivatalosan kategorizálni a férfiak magasságát. A haja piszkosszőke árnyalatokban játszott; a feje két oldalán rövidre nyírva, felül pedig hátrafésülve, ami arra utalt, hogy esetében a jó ízlés kellő igényességgel párosul.

Mindkét kritérium magasan vezette a listámat, hogy mi vonz egy férfiban. A szakáll egy vadiúj elem lett a listán. Soha nem csókolóztam szakállas pasival, és hirtelen irracionális vágy ébredt bennem arra, hogy valamikor kipróbáljam.

Aztán megláttam a szemét. Hűvös szürkéskék volt, amiről az öntvények és a gleccserek jutottak eszembe.

Egyenesen hozzám masírozott, és betört a személyes terembe, mintha engedélyt adtam volna rá. Amikor keresztbe fonta tetovált karjét széles mellkasán, valami vinnyogó hang szaladt ki a torkomon.

Hűha.

– Azt hittem, világosan fogalmaztam – morogta.

– Ah-ha. Tessék?

Össze voltam zavarodva. A férfi úgy bámult rám, mintha én lettem volna a legutáltabb szereplő egy valóságshow-ban, mégis szerettem volna megnézni, milyen meztelenül. Az egyetem óta nem volt ennyire rossz a szexuális preferenciám.

A fáradtságot és az érzelmi hegeket hibáztattam ezért.

A pult mögött Justice abbahagyta a latte készítését, és két kézzel integetett a levegőben.

– Várj egy kicsit – kezdte.

– Semmi baj, Justice – nyugtattam meg. – Te folytasd a kávékészítést, én meg elintézem ezt az… úriembert.

Többen hátratolták a széküket a körülöttünk lévő asztaloknál, és láttam, hogy minden egyes vendég az ajtó felé indult, pedig néhány még a kezében tartotta a bögréjét. Kifelé menet egyikük sem mert a szemembe nézni.

– Knox, nem arról van szó, amire gondolsz – próbálkozott megint Justice.

– Ma nincs kedvem szórakozni. Tűnj innen a picsába! – utasított a viking. A szexi harag szőke istene elég gyorsan lecsúszott a listámon.

A mellkasomra mutattam.

– Én?

– Elegem van a kisded játékaidból! Öt másodperced van kisétálni azon az ajtón, és soha többet ne told ide a képedet – jelentette ki, és még közelebb lépett hozzám, amíg a bakancsa orra hozzá nem ért a papucsból kilógó csupasz lábujjaimhoz.

A francba. Közelről még inkább úgy nézett ki, mintha egy fosztogató vikinghajóról szállt volna le… vagy egy parfümreklámból érkezett volna. Egy olyan művésziből, aminek nincsen semmi értelme, ráadásul olyan nevet adtak a terméknek, mint például Tudatlan Szörnyeteg.

– Nézze, uram. Éppen egy személyes krízis kellős közepén vagyok, és csupán szeretnék meginni egy csésze kávét.

– Kurvára megmondtam, Tina. Nem jöhetsz be ide, és nem zaklathatod többé sem Justice-t, sem a vendégeit, vagy személyesen fogom kikísérni a seggedet a városból.

– Knox…

A mogorva, szexi férfiszörnyeteg felemelte az ujját, hogy elhallgattassa Justice-t.

– Egy pillanat, haver. Úgy látom, ki kell vinnem a szemetet.

– A szemetet? – Elakadt a lélegzetem. Azt hittem, a virginiai emberek barátságosak. Ehhez képest alig fél órája érkeztem meg a városba, és máris bunkón nekem támadt egy ősember modorával megáldott viking.

– Drágám, elkészült a kávéd – szólalt meg Justice, és egy nagyon nagy elviteles poharat csúsztatott felém a pulton.

A tekintetem a forrón gőzölgő koffeines mannára villant.

– Ha eszedbe jut hozzányúlni ahhoz a pohárhoz, gondjaink lesznek egymással – jelentette ki a viking halk, fenyegető hangon.

Azonban Leif Erikson nem tudta, hogy kivel húzott ujjat ezen a napon.

Minden nőnek van egy tűréshatára. Az enyémet, ami tudvalevően magasan volt, most átlépték.

– Ha akár csak egyetlen lépést is teszel a gyönyörű lattém felé, amit a barátom, Justice kifejezetten nekem készített, meg fogod bánni azt a pillanatot, amikor találkoztál velem.

Kedves ember voltam. A szüleim szerint jó kislány. Az online kérdőív szerint, amit két hete töltöttem ki, szerettem az emberek kedvére tenni. Nem tudtam ügyesen fenyegetőzni.

A férfi összehúzta a szemét, én pedig próbáltam nem tudomást venni a szexi ráncairól a szeme sarkában.

– Már rég megbántam, ahogy az egész átkozott város is. Csak azért, mert megváltoztattad a hajadat, nem fogom elfelejteni, mekkora kalamajkát kevertél itt. Most pedig vonszold ki a segged az ajtón, és soha többet ne gyere vissza ide!

– Azt hiszi, Tina vagy – szólt közbe Justice.

Az se érdekelt volna, ha ez a seggfej egy sorozatgyilkos kannibálnak néz. Köztem és a koffeinem között állt.

A szőke szörnyeteg Justice felé fordult.

– Mi a francról beszélsz?

Mielőtt a kedves barátom a kávéval elmagyarázhatta volna a dolgot, ujjammal megböktem a viking mellkasát. Nem sokat értem vele, köszönhetően az arcpirítóan vaskos izomzatnak a bőre alatt. De arra ügyeltem, hogy azért belevájjam a körmömet.

– Most te figyelj ide! – kezdtem. – Nem érdekel, ha azt hiszed, hogy a testvérem vagyok, vagy az a görény, aki felemelte a malária elleni gyógyszer árát. Egy érző emberi lény áll előtted, akinek nagyon rossz napja van élete legrosszabb napja után. Ma nincs hangulatom magamba fojtani az érzéseimet. Ajánlom, hogy takarodj el az utamból, és hagyj békén, Mr. Viking.

Egy intenzív pillanatig szinte zavartnak tűnt.

Úgy döntöttem, ideje megkávéznom. Kikerültem, felemeltem a poharat, és óvatosan beszippantottam az illatát, mielőtt belenyomtam az arcomat a forró életerőbe.

Nagyokat kortyoltam belőle, és imádkoztam, hogy a koffein csodát tegyen, miközben ízbomba robbant a nyelvemen. Biztos voltam benne, hogy az illetlen nyögés, ami hallatszott, az én számon csúszott ki, de annyira fáradt voltam, hogy nem érdekelt. Amikor végül leeresztettem a poharat, és megtöröltem a számat a kézfejemmel, a Viking még mindig ott állt, és engem bámult.

Hátat fordítva a vikingnek rámosolyogtam a hősömre, Justice-ra, és elé csúsztattam a pulton a kávévészhelyzetre félretett húszdollárosomat.

– Te egy valódi művész vagy. Mivel tartozom a legfinomabb lattéért, amit életemben kóstoltam?

– Figyelembe véve, hogyan indult a reggeled, drágám, a ház ajándéka – válaszolta, visszaadva a jogosítványomat és a pénzemet.

– Te, barátom, igazi úriember vagy. Nem úgy, mint egyesek. – Sanda pillantást vetettem a hátam mögé, ahol a Viking állt keresztbe tett karral. Újabbat kortyoltam a kávémból, és bedugtam a húszast a borravalós üvegbe. – Köszönöm, hogy kedves voltál hozzám életem legrosszabb napján.

– Azt hittem, az tegnap volt – szólt közbe a mogorva behemót.

Fáradtan felsóhajtottam, miközben lassan szembefordultam vele.

– Az még azelőtt volt, hogy találkoztam veled. Szóval hivatalosan is kijelenthetem, hogy bár a tegnapi nap rosszul alakult, a mai egy kicsivel lekörözte. – Megint visszafordultam Justice-hoz. – Sajnálom, hogy ez a bunkó elijesztette az összes vendégedet. De hamarosan visszatérek még egy ilyenért.

– Alig várom, Naomi – felelte kacsintva.

Megfordultam, hogy távozzak, és egyenesen belesétáltam a mogorva férfi mellkasába.

– Naomi? – kérdezte.

– Tűnj el. – Szinte jó érzés volt életemben egyszer bunkón viselkedni. Kiállni magamért.

– Naominak hívnak – állította a viking.

Túlságosan lekötött, hogy megpróbáljam a jogos haragtól izzó pillantásommal felperzselni, ezért nem válaszoltam.

– Nem Tina vagy? – erősködött.

– Ikrek, ember – szólalt meg Justice, és hallottam a hangján, hogy mosolyog.

– Bassza meg. – A viking beletúrt a hajába.

– Aggódom a barátod látása miatt – mondtam Justice-nak, és rámutattam Tina fotójára.

Az ikertestvérem az elmúlt tíz évben valamikor platinaszőkére festette a haját, amitől az egyébként halvány különbségeink sokkal nyilvánvalóbbak lettek.

– Otthon hagytam a kontaktlencsémet – mondta a férfi.

– A jó modoroddal együtt? – vágtam rá azonnal. A koffein bekerült a véráramomba, és szokatlanul harciassá tett.

Nem válaszolt, csupán megenyhülten nézett rám.

Felsóhajtottam.

– Tűnj el az utamból, Leif Erikson.

– Knox a nevem. Mit keresel itt?

Ez meg milyen hülye név? Valaminek a rövidítése? Knoxwell? Knoxathan?

– Ahhoz semmi közöd, Knox. Nem tartozik rád, hogy mit csinálok, vagy mit nem csinálok. Sőt, tulajdonképpen a létezésemmel sem kell törődnöd. Most pedig, szépen kérlek, állj félre az utamból.

A legszívesebben olyan hangosan és olyan sokáig sikítottam volna, ameddig a torkom bírja. De ezt már kipróbáltam néhányszor az autóban, amikor hazafelé tartottam a hosszú úton, és nem segített.

Szerencsére a gyönyörű fajankó bosszúsan felsóhajtott, és kimért, engedékeny gesztussal félreállt az utamból. Annyi büszkeséggel viharzottam ki a kávézóból a nyári forróságba, amennyit csak ki tudtam préselni magamból.

Ha Tina találkozni akar velem, a motelben megtalál. Nem kell itt megvárnom, ahol mindenféle modortalan idegenek rontanak rám.

Inkább visszamegyek a lepukkant szobámba, kiszedem az összes hullámcsatot a hajamból, és addig zuhanyozom, amíg elfogy a meleg víz. Utána pedig kitalálom, mi legyen a következő lépés.

Jó terv volt. Csupán egyetlen dolog hiányzott hozzá.

A kocsim.

Ó, ne. A kocsim és a táskám.

A biciklitároló nem tűnt el a kávézó elől. A mosoda az ablakban lógó rikító posztereivel még mindig az út túloldalán volt az autószerelő garázs mellett.

Azonban a kocsimat nem találtam ott, ahol hagytam.

A parkolóhely, ahol megálltam a kisállat-kereskedés előtt, üres volt.

Szétnéztem az utcán, de semmi jelét nem láttam a megbízható, poros Volvómnak.

– Eltévedtél?

Behunytam a szememet, az állkapcsom megfeszült.

– Tűnj. El.

– Most mi a bajod?

Megfordultam, és Knox meredt rám, kezében egy elviteles pohárral.

– Mi a bajom? – ismételtem meg.

Legszívesebben sípcsonton rúgtam volna, hogy ellopjam a kávéját.

– A hallásomnak semmi baja, kisszívem. Nem kell ordítanod.

– Az a bajom, hogy amíg elvesztegettem öt percet az életemből, hogy megismerjelek, elvontatták a kocsimat.

– Biztos?

– Nem. Soha nem szoktam emlékezni, hova parkolok le az autómmal. Mindig otthagyom valahol, és veszek egy újat, amikor nem találom.

Szórakozottan nézett rám, mire a szememet forgattam.

– Nyilván csak vicceltem – magyaráztam nagyot sóhajtva. A telefonomért nyúltam, aztán eszembe jutott, hogy az is eltűnt.

– Ki brunyált a müzlidbe?

– Rossz munkát végzett, aki megtanította neked, hogyan fejezd ki az aggodalmadat egy másik ember iránt. – Minden további megjegyzés nélkül elindultam abba az irányba, amerre a helyi rendőrséget reméltem megtalálni.

A következő bolt kirakatáig sem jutottam el, mielőtt egy nagy, erős kéz megragadta a karomat.

Azzal hitegettem magam, hogy az alváshiány és az érzelmi instabilitás miatt történt. Kizárólag ezért futott végig kellemes borzongás a testemen az érintésétől.

– Állj meg – utasított gorombán.

– Vedd. Le. Rólam. A. Kezedet. – Röhejesen csapkodtam a karommal, de csupán erősödött a szorítása.

– Akkor ne akarj faképnél hagyni.

Abbahagytam a csapkodást.

– Nem foglak faképnél hagyni, ha nem viselkedsz seggfejként.

Kitágultak az orrcimpái, ahogy az égre emelte tekintetét, és mintha számolni hallottam volna.

– Komolyan elszámolsz tízig? – Én voltam az, akit tévesen vádoltak valamivel. Nekem volt okom türelemért imádkozni.

Eljutott egészen tízig, de így is mérgesnek tűnt.

– Ha nem leszek többet seggfej, itt maradsz, hogy beszéljünk egy percet?

Megint belekortyoltam a kávémba, és átgondoltam.

– Talán.

– Elengedlek – figyelmeztetett.

– Nagyszerű – vágtam rá.

Mindketten a karomat tartó kezére néztünk. Lassan lazított a szorításán, majd elengedett, de előtte az ujjaival súrolta a könyökhajlatom érzékeny bőrét.

Csupa libabőr lettem, amit reméltem, hogy nem vesz észre. Főleg azért, mert nálam a libabőr és a merev mellbimbó nagyon gyakran egyszerre jelentkezik.

– Fázol? – Határozottan nem a karomat vagy a vállamat bámulta, hanem a mellkasomat.

A francba.

– Igen – hazudtam.

– Huszonkilenc fok van, és forró kávét iszol.

– Ha befejezted a belső testhőmérséklet magyarázatát a férfilogikáddal, szeretném megkeresni a kocsimat – mondtam, és keresztbe fontam a karomat áruló mellem előtt. – Talán megmutathatnád, merre van a legközelebbi roncstelep vagy a rendőrség.

Egy hosszú pillanatig meredten bámult rám, aztán megrázta a fejét.

– Akkor gyere.

– Tessék?

– Elviszlek.

– Haha! – röhögtem fel fojtottan. Elment az esze, ha azt hiszi, hogy hajlandó leszek egy járműbe ülni vele.

Még akkor is a fejemet ráztam, amikor ismét megszólalt.

– Induljunk, Százszorszép. Nem érek rá egész nap.

2. FEJEZET

VONAKODÓ HŐS

Knox

Anő úgy meredt rám, mintha azt javasoltam volna, hogy adjon nyelves csókot egy csörgőkígyónak.

A napomnak még el sem kellett volna kezdődnie, erre máris tönkrement. Őt hibáztattam. Meg a ribanc testvérét, Tinát.

Ráadásként Agathára is nehezteltem egy kicsit, ugyanis tőle kaptam azt az üzenetet, hogy Tina odatolta a „bajkeverő pofáját” a kávézóba.

Erre tessék, még alig kelt fel a nap, én meg kidobót játszottam, mint egy idióta, és egy olyan nővel veszekedtem, akivel soha életemben nem találkoztam.

Naomi úgy pislogott rám, mintha csak most térne magához.

– Ugye viccelsz?

Agathára ráfért volna egy kibaszott szemészeti vizsgálat, ha összekeveri a felpaprikázott barnát a platinaszőke, szoláriumbarna, tetovált, idegesítő ikertestvérével.

Kurvára nyilvánvaló volt a különbség közöttük, még úgy is, hogy nem tettem be a kontaktlencsémet. Tina arcának olyan színe és textúrája volt, mint egy régi bőrkanapénak. Kemény száját mély ráncok barázdálták a napi két csomag cigarettától, ráadásul úgy viselkedett, mintha a világ tartozna neki valamivel.

Azonban Naomi egészen más volt. Ízlésesebb. Magas volt, akárcsak a testvére. Viszont a ropogósra sült külső helyett ő a Disney hercegnő irányba húzott sűrű, gesztenyebarna hajával. Az is ezt az érzetet erősítette bennem, ahogy a beletűzdelt virágok próbáltak szabadulni a bonyolult kontyból. Az arca lágyabb, a bőre sápadtabb volt. Telt ajka rózsaszín. A szeméről pedig az erdő aljnövényzete és a mezők jutottak eszembe.

Míg Tina úgy öltözködött, mint valami motorosliba, akit kiköpött a faaprító, addig Naomi drága sportrövidnadrágot és hozzáillő atlétát vett fel izmos testére, ami kismillió meglepetést sejtetett.

Olyan nőnek nézett ki, aki vet rám egy pillantást, majd rögtön menekülőre fogja, és beleszalad az első teniszpólós jogász karjába, aki az útjába kerül.

Legnagyobb szerencséjére én utálom a drámát. Illetve a túl igényes nőket is. Nem ismerkedem galambszemű hercegnőkkel, akik megmentésre szorulnak. Nem vesztegetem az időmet olyan nőkre, akik a szórakozásnál és néhány kiadós orgazmusnál többre vágynak.

Azonban mivel már beleütöttem az orromat ebbe a szituációba, szemétnek neveztem, és kiabáltam vele, a legkevesebb, amit tehetek, hogy gyorsan lezárom a helyzetet. Aztán visszafekszem aludni.

– Nem. Rohadtul nem viccelek – jelentettem ki.

– Nem megyek veled sehová.

– Nincs kocsid – mutattam rá a nyilvánvaló tényre.

– Köszönöm, Éleslátó kapitány. Tisztában vagyok vele, hogy nincs kocsim.

– Hadd foglaljam össze. Vadidegen vagy egy új városban. Eltűnik az autód. Erre visszautasítasz egy fuvart, mert…

– Mert beviharzottál a kávézóba, és üvöltöztél velem! Utána levadásztál, és még mindig kiabálsz. Ha beszállok veled egy autóba, nagyobb valószínűséggel végzem darabokban a sivatagban szétszórva, minthogy eljussak a célomhoz.

– Itt nincsen sivatag. Csak néhány hegy.

Az arckifejezése arról árulkodott, hogy nem talált sem segítőkésznek, sem pedig szórakoztatónak.

Összeszorított fogaimon keresztül kifújtam a levegőt.

– Nézd! Fáradt vagyok. Üzenetet kaptam, hogy Tina megint keveri a bajt a kávézóban, és azt hittem, ebbe a helyzetbe toppantam bele.

Hatalmasat kortyolt a kávéjából, miközben úgy nézett szét az utcán, mintha a szökésen gondolkodna.

– Eszedbe se jusson – szóltam rá. – Ki fogod borítani a kávédat.

Amikor a szép, mogyoróbarna szeme elkerekedett, tudtam, hogy az elevenére tapintottam.

– Rendben. De csak azért, mert ez a legjobb latte, amit valaha ittam. És te így akarsz bocsánatot kérni? Mert már az is gáz, ahogy megkérdezed az emberektől, hogy mi a bajuk.

– Nem bocsánatkérés volt, csak magyarázat. Na mi lesz? – Nem vesztegetem olyasmire az időt, ami úgysem számít. Például az értelmetlen fecsegésre vagy a bocsánatkérésre.

Egy motor dübörgött az úton Rob Zombie-t bömböltetve a hangszórókból, annak ellenére, hogy alig volt hét óra. A fickó minket bámult, és a motort túráztatta. Wraith már a hetvenhez közelített, de még így is sikerült csillagászati mennyiségű nőt ágyba vinnie a tetovált ezüstróka külsejének köszönhetően.

Naomi tátott szájjal, érdeklődve vizslatta.

Százszorszép hajú kisasszony nem ezen a napon fogja kipróbálni, hogy milyen az élet vadabb oldala.

Biccentettem Wraithnek, hogy kopjon le, majd kirántottam Naomi becses kávéját a kezéből, és elindultam a járdán.

– Hé!

Utánam szaladt, pont, ahogy vártam. Megfoghattam volna a kezét is, de nem igazán tetszett, ahogy reagált, amikor megérintettem. Bonyolultnak tűnt.

– A kurva életbe, ágyban kellett volna maradnom – motyogtam.

– Mi a bajod? – faggatott Naomi, miközben kocogott, hogy lépést tudjon tartani velem. A pohara után nyúlt, de nem engedtem, hogy elérje, és tovább sétáltam.

– Ha nem akarod, hogy megkötözve felhajítsanak Wraith motorjára, akkor javaslom, szállj be az autómba.

A zilált virágos lány motyogott valami nem túl hízelgőt a személyiségemről meg az anatómiámról.

– Nézd. Ha kibírod, hogy öt teljes percig ne idegesíts, elviszlek a rendőrségre. Visszaszerezheted az átkozott kocsidat, aztán eltűnhetsz az életemből.

– Mondta már valaki, hogy olyan vagy, mint egy mérges tarajos sül?

Nem foglalkoztam vele, tovább lépkedtem.

– Honnan tudjam, hogy te nem próbálsz majd megkötözni? – kérdezte.

Megtorpantam, és lustán végighordoztam rajta a tekintetemet.

– Bébi, nem vagy az esetem.

Olyan hevesen forgatta a szemét, hogy csoda, hogy nem ugrott ki a helyéről, és gurult a járdára.

– Bocsáss meg, mindjárt elbőgöm magam.

Leléptem a padkáról, és kinyitottam a furgon anyósülés felőli ajtaját.

– Szállj be!

– Lovagiasságból lenne még mit tanulnod – panaszkodott.

– Lovagiasságból?

– Azt jelenti…

– Jézusom. Tudom, mit jelent.

Azzal is tisztában voltam, mit jelent, hogy ezt a szót használta. Kibaszott virágok voltak a hajában. A nő született romantikus. Újabb ellenérv a könyvemben. A romantikus nőket a legnehezebb lerázni. Tapadnak az emberre. Úgy csinálnak, mintha képesek lennének megbirkózni a „kötöttségek nélküli” szexszel. Mindeközben pedig azt tervezgetik, hogy belőlük lesz „a nagy Ő”, és megpróbálják csellel rávenni a férfiakat, hogy találkozzanak a szüleikkel, valamint titokban esküvői ruhákat nézegetnek.

Amikor nem szállt be magától, kinyújtottam mellette a karomat, és betettem a kávéját a pohártartóba.

– Most nagyon nem örülök neked – jelentette ki.

A köztünk lévő tér megtelt olyan energiával, amit általában egy jó kocsmai verekedés előtt éreztem. Veszélyes volt és vérpezsdítő. Nem foglalkoztam vele.

– Szállj be a rohadt kocsiba.

Kisebbfajta csodának könyveltem el, amikor végre engedelmeskedett, és rácsaptam az ajtót a mogorva képére.

– Minden rendben, Knox? – kiáltotta Bud Nickelbee a vasbolt ajtajából. A szokásos kantáros nadrágját és egy Led Zeppelin-pólót viselt. A vékony szálú, ősz lófarok, amit harminc éve hordott, a hátára lógott, és úgy nézett ki tőle, mint George Carlin testesebb, kevésbé vicces ikertestvére.

– Minden szuper – nyugtattam meg.

A szélvédőn keresztül Naomira nézett.

– Csörögj rám, ha szeretnéd, hogy segítsek eltüntetni a holttestet.

Beszálltam a volán mögé, és beindítottam a motort.

– Egy szemtanú látta, ahogy beszálltam ebbe a kocsiba, szóval a helyedben ezután alaposan meggondolnám, érdemes-e gyilkolni – mondta Budra mutatva, aki még mindig minket figyelt.

Nyilvánvalóan nem hallotta a megjegyzését.

– Nem foglak megölni – csattantam fel. Egyelőre.

Már bekapcsolta a biztonsági övét, és keresztbe tette hosszú lábait. A strandpapucsa himbálózott, miközben a lábát rázta. Mindkét térdét lehorzsolta, és észrevettem egy sebet a jobb karján. Meggyőztem magam, hogy nem akarok tudni róla, és hátratolattam a furgonnal. Elhatároztam, hogy kidobom a rendőrségen – remélhetőleg elég korán volt ahhoz, hogy elkerüljem, akivel nem akartam találkozni –, és elintézem, hogy visszakapja az átkozott kocsiját. Ha szerencsés vagyok, még aludhatok majd egy órát, mielőtt hivatalosan elkezdődik a napom.

– Tudod – kezdte –, ha egyikünknek haragudnia kellene a másikra, akkor az én vagyok. Nem is ismerlek, mégis ordibálsz velem, közém meg a kávém közé állsz, aztán gyakorlatilag elrabolsz. Neked nincs okod felhúzni magad.

– Elképzelni sem tudod, mennyire nincs igazad, kisszívem. Rengeteg okom van felhúzni magamat, és a legtöbb a teljesen haszontalan ikertestvéreddel kapcsolatos.

– Lehet, hogy Tina nem a legkedvesebb ember, de ettől még nincs jogod seggfejként beszélni róla. A rokonom – szívta fel magát Naomi.

– Én nem nevezném „embernek” a testvéredet.

Tina első osztályú szörnyeteg volt. Lopott. Hazudott. Verekedést kezdeményezett. Túl sokat ivott. Túl keveset fürdött. És önmagán kívül senki sem érdekelte. Mindezt azért, mert azt hitte, hogy a világ tartozik neki.

– Na, ide figyelj, bárki is legyél. Kizárólag én, a szüleink és az Andersontown Középiskola 2003-as ballagó évfolyama beszélhetnek így róla. Meg talán az andersontowni tűzoltóság. De azért, mert ők kiérdemelték ezt a jogot. Te viszont nem, ráadásul nincs szükségem arra, hogy rajtam vezesd le az ikertestvéremmel kapcsolatos dühödet.

– Tökmindegy – sziszegtem összeszorított fogakkal.

Az út további részét csendben tettük meg. A Knockemouti Rendőrkapitányság néhány saroknyira volt a főutcától, és egy új épületen osztozott a város könyvtárával. A látványától megrándult az izom a szemem alatt.

A parkolóban egy kisteherautó, egy járőrkocsi és egy Harley Davidson parkolt. A rendőrfőnök terepjárójának nyoma sem volt. Hála istennek az apró csodákért.

– Gyere. Essünk túl rajta.

– Neked nem kell bejönni – vágta rá Naomi. Ártatlan kölyökkutya szemmel meredt az üres kávéspoharára.

Morogva nyomtam a kezébe a javarészt érintetlen kávémat.

– Odakísérlek a recepciós pulthoz, elintézem, hogy visszakapd a kocsidat, aztán soha többet nem kell találkoznunk.

– Rendben. De nem fogom megköszönni.

Válaszra sem méltattam, mert túlságosan lefoglalt, hogy odamasírozzak a bejárathoz, és közben figyelmen kívül hagyjam a fölötte lógó méretes aranybetűket.

– Knox Morgan Közösségi Ház – olvasta fel.

Úgy tettem, mintha nem hallottam volna, és hagytam, hogy becsukódjon mögöttem az üvegajtó.

– Több Knox is van a városban? – faggatott, miközben felrántotta az ajtót, és követett az épületbe.

– Nem – válaszoltam, remélve, hogy ezzel véget vetek a kérdéseknek, amikre kurvára nem akartam válaszolni. Az épület relatíve új volt egy csomó ablakkal, széles folyosókkal és a friss festék illatával.

– Szóval a te neved virít az épületen? – erősködött, ismét kocogva, hogy lépést tudjon tartani velem.

– Gondolom, igen. – Kinyitottam még egy ajtót, és intettem, hogy menjen be a helyiségbe.

Knockemout rendőrsége inkább hasonlított valami találkozóhelyre, amit a városi hipszterek szerettek, semmint egy tényleges rendőrkapitányságra. Ez idegesítette azokat az egyenruhás férfiakat és nőket, akik büszkék voltak a penészes, omladozó bunkerjükre a pislákoló fluoreszkáló lámpákkal meg a foltos szőnyeggel, amit a bűnözők az évtizedek alatt összekoszoltak.

Egyetlen dolog volt, amit kedveltem ezzel a hellyel kapcsolatban: az itteniek idegenkedését az élénk festékekkel és az új irodai bútorokkal szemben.

A Knockemouti Rendőrkapitányság igyekezett újra felfedezni a gyökereit; hatalmas aktakupacokat tornyoztak az állítható magasságú bambuszasztalokra, és túl olcsó, túl erős kávét főztek a nap huszonnégy órájában. Állott fánkok sorakoztak egy nyitott dobozban a pulton, és porcukros ujjlenyomatokat lehetett látni mindenhol. Azonban eddig semmi nem tüntette el a kibaszott Knox Morgan Közösségi Ház újdonságának varázsát.

Grave Hopper őrmester az asztala mögött ült, és éppen egy csomó cukrot kanalazott a kávéjába. Egy jó útra tért motoros bandatag volt, aki ma már azzal töltötte a délutánjait, hogy a lánya softballcsapatát edzette, míg a hétvégeken füvet nyírt. A sajátját és az anyósáét is. Azonban évente egyszer felültette a feleségét a motorja hátuljára, és elhajtottak, hogy újra átélhessék csodás fiatalságukat az úton.

Amikor észrevett engem meg a vendégemet, majdnem magára borította az egész bögre kávét.

– Mi folyik itt, Knox? – kérdezte Grave, miközben elkerekedett szemmel meredt Naomira.

Nem volt titok a városban, hogy igyekeztem olyan keveset foglalkozni a rendőrséggel, amennyit csak lehetett. Az sem jelentett újdonságot, hogy a Tina-féle bajkeverőket egyáltalán nem toleráltam.

– Ő itt Naomi. Tina ikertestvére – magyaráztam. – Most érkezett a városba, és azt állítja, hogy elvontatták a kocsiját. Kint van hátul?

A Knockemouti Rendőrkapitányságnak általában fontosabb dolgokkal kellett foglalkoznia a parkolásnál, ezért megengedték a városlakóknak, hogy ott álljanak meg, ahol akarnak és amikor akarnak, amíg nem közvetlenül a járdán hagyták a kocsijukat.

– Később még visszatérünk erre az ikertestvér dologra – figyelmeztetett Grave, felénk bökve a kiskanalával. – De először is: csak én vagyok bent, és én semmit nem vontattam el.

Basszus. Beletúrtam a hajamba.

– Ha nem ön volt, akkor van ötlete, hogy ki más lehetett? – kérdezte Naomi reménykedve.

Persze. Én mentettem meg a napját azzal, hogy idehoztam, de az ősz hajú Grave kapta a mosolyt meg a kedves szavakat.

Grave, a rohadék, csüggött minden szaván, és úgy vigyorgott rá, mintha a nő egy hétrétegű csokoládétorta lett volna.

– Nos, Tin… úgy értem, Naomi – kezdte Grave. – Szerintem két dolog történhetett. Az első, hogy elfelejtette, hol parkolt. Azonban egy magához hasonló nő egy ilyen kicsi városban… ez nem túl valószínű.

– Nem, tényleg nem az – értett egyet a nő barátságosan, anélkül, hogy Éleslátó kapitánynak nevezte volna.

– Vagy… valaki ellopta a kocsiját.

Búcsút mondtam az egyórás alvásomnak.

– A kisállat-kereskedés előtt parkoltam le, mert közel volt a kávézóhoz, ahol a testvéremmel kellett volna találkoznom.

Grave sokatmondó pillantást vetett rám, mire bólintottam. Jobb, ha túlesünk rajta – mintha letépnénk egy átkozott ragtapaszt.

– Szóval Tina tudta, hogy ön a városba jön, és hogy hol fogja megtalálni? – próbálta Grave rávezetni.

Naomi nem értette, mire akar kilyukadni. Elkerekedett szemmel, reménykedve bólintott.

– Igen. Tegnap este telefonált. Azt mondta, bajba keveredett, és hogy találkoznunk kell a Café Revben reggel hétkor.

– Nos, édesem – duruzsolta Grave. – Természetesen nem szeretnék vádaskodni, de előfordulhat, hogy…

– A ribanc testvéred ellopta a kocsidat – szóltam közbe.

Naomi rám szegezte mogyoróbarna szemét. Már nem volt sem kedves, sem reményteli. Nem. Úgy nézett ki, mint aki szabálysértést tervez elkövetni. Sőt, talán bűncselekményt.

– Attól tartok, Knoxnak igaza van – mondta Grave. – Az ikertestvére azóta keveri a bajt, hogy egy évvel ezelőtt betette a lábát a városba. Valószínűleg nem ez az első autó, amit elkötött.

Naomi orrcimpái enyhén kitágultak. A szájához emelte a kávémat, és néhány határozott korttyal az egészet eltüntette, majd az üres poharat az asztal mellett álló szemetesbe hajította.

– Köszönöm a segítségét. Ha látnak egy kék Volvót A KEDVESSÉG SZÁMÍT feliratú matricával a hátulján, kérem, értesítsenek.

Jézusom.

– Nincs olyan applikáció a telefonján, ami megmutatja, hol van a kocsija? – érdeklődött Grave.

Naomi a zsebéhez nyúlt, aztán megtorpant, és egy pillanatra behunyta a szemét.

– De, volt.

– Már nincs?

– Nincs telefonom. Ööö, tegnap este összetört.

– Semmi baj. Ha elárulja a rendszámát, értesíthetem a járőröket, hogy tartsák nyitva a szemüket – mondta Grave, és segítőkészen a nő elé tolt egy darab papírt meg ceruzát.

Naomi elvette, aztán szép, íves betűkkel írni kezdett.

– Megadhatja az elérhetőségét is, mondjuk, hogy hol szállt meg, így Nash vagy én értesíteni tudjuk.

A névtől felment bennem a pumpa.

– Örömmel – felelte Naomi, bár egyáltalán nem tűnt boldognak.

– Ööö, talán van férje, vagy barátja, akinek szintén megadhatja az elérhetőségeit?

Mérgesen meredtem a rendőrre.

Naomi megrázta a fejét.

– Nincs.

– Akkor barátnő, vagy feleség? – próbálkozott újra.

– Egyedülálló vagyok – válaszolta Naomi épp annyira bizonytalanul, hogy felkeltse vele az érdeklődésemet.

– Nocsak. A rendőrfőnök is az – jegyezte meg Grave olyan ártatlanul, amennyire egy nagyra nőtt, priuszos motoros annak tűnhet.

– Visszatérhetnénk oda, ahol elmondod Naominak, hogy értesíteni fogjátok, ha megtaláljátok a kocsiját, amiről mind pontosan tudjuk, hogy nem fog előkerülni? – csattantam fel.

– Hát, ilyen hozzáállással biztosan nem – szólt rám a nő.

A kurva életbe, ez lesz az utolsó alkalom, hogy valakinek a segítségére siettem. Nem az én dolgom volt. Nem az én felelősségem. Ráadásul kihagytam az alvást miatta.

– Meddig lesz a városban? – kérdezte Grave, miközben Naomi leírta a lapra az elérhetőségét.

– Csak amíg megtalálom és megölöm a testvéremet – felelte, rátéve a tollra a kupakot, aztán visszatolta a papírt a rendőr elé. – Nagyon szépen köszönöm a segítségét, őrmester.

– Örömmel tettem.

Naomi megfordult, hogy rám nézzen. A tekintetünk egy pillanatra összefonódott.

– Knox.

– Naomi.

Ezzel kiviharzott a rendőrségről.

– Hogy lehet két testvér ennyire egyforma külsőleg, miközben még sincs bennük semmi közös? – töprengett hangosan Grave.

– Nem is akarom tudni – vágtam rá őszintén, majd elindultam a nő után.

A kerekesszékes rámpa előtt járkált fel-alá, miközben magában motyogott.

– Mi a terved? – kérdeztem rezignáltan.

A száját csücsörítve nézett rám.

– A tervem? – ismételte elcsukló hangon.

Azonnal bekapcsolt a belső vészjelzőm. Kibaszottul utáltam a könnyeket. Főleg a nőkét. Egy síró nő láttán úgy éreztem magam, mintha darabokra tépnének belülről; ezt a gyengeségemet soha senkinek nem árultam el.

– Ne sírj! – parancsoltam rá.

Könnyes volt a szeme.

– Sírni? Nem fogok sírni.

Szarul hazudott.

– Ne bőgj, a kurva életbe. Ez csak egy kocsi, a testvéred meg egy köcsög. Egyikért sem éri meg sírva fakadni.

Gyorsan pislogott, én meg nem tudtam eldönteni, hogy zokogni fog, vagy megint kiabál majd velem. Azonban legnagyobb meglepetésemre egyiket sem tette. Kihúzta magát, és bólintott.

– Igazad van. Csak egy autó. Csináltathatok új bankkártyát, vehetek másik táskát, és szerezhetek még mézes-mustáros szószokat.

– Mondd meg, hova kell menned, és elviszlek – böktem a furgonomra a hüvelykujjammal. – Bérelhetsz egy másik autót, hogy eltűnj innen.

Naomi megint körbenézett az utcán, valószínűleg abban reménykedett, hogy felbukkan egy öltönyös hős. Amikor ez nem történt meg, felsóhajtott.

– Kivettem egy motelszobát.

Csupán egy motel volt a városban. Egy földszintes, egycsillagos romhalmaz, ami annyit sem érdemelt, hogy hivatalos neve legyen. Lenyűgözött, hogy be mert jelentkezni a recepción.

Csendben sétáltunk vissza az autómig. A válla a karomat súrolta, amitől úgy éreztem, mintha felhevült volna a bőröm. Megint kinyitottam előtte az ajtót. Nem azért, mert úriember vagyok, hanem mert egy perverz részem szeretett a közelében lenni.

Megvártam, hogy bekapcsolja a biztonsági övét, mielőtt becsuktam az ajtót, és megkerültem a járművet.

– Mézes-mustáros szósz?

Rám nézett, ahogy beültem a volán mögé.

– Hallottál a fickóról, aki néhány évvel ezelőtt télen áthajtott egy szalagkorláton?

Halványan rémlett.

– Három napig nem evett mást, csak ketchupot.

– Te is át akarsz hajtani egy szalagkorláton?

– Nem. De szeretek felkészülni. És utálom a ketchupot.

3. FEJEZET

ICIPICI BŰNÖZŐ

Naomi

– Melyik szoba a tiéd? – kérdezte Knox. Akkor vettem észre, hogy már a motelnél vagyunk.

– Miért? – vágtam rá gyanakodva.

Lassan felsóhajtott, mintha az utolsó idegszálán táncoltam volna.

– Hogy kitegyelek az ajtódnál.

Ó.

– A kilences.

– Mindig nyitva hagyod az ajtót? – tette fel a kérdést egy másodperccel később, majd összepréselte a száját.

– Igen. Long Islanden így szokás – feleltem pókerarccal. – Ezzel bizonyítjuk be a szomszédainknak, hogy megbízunk bennük.

Összevont szemöldökkel, furcsán nézett rám.

– Nem. Persze, hogy nem hagytam nyitva. Becsuktam és kulcsra zártam.

A kilences számra mutatott.

Az ajtó résnyire nyitva volt.

– Ó.

A szükségesnél vehemensebben állt meg a parkoló közepén.

– Maradj itt!

Nagyokat pislogtam, ahogy kiszállt a kocsiból, és elindult a szobám felé.

Fáradt tekintetem automatikusan rátapadt a kopott farmernadrágra, ami feszesen rátapadt tökéletes hátsójára. Egészen elkábított a látvány, ezért beletelt egy percbe, mire eszembe jutott, hogy pontosan mit hagytam abban a szobában, és hogy mennyire nem akartam, hogy az összes ember közül pont Knox lássa meg.

– Várj! – Kiugrottam a kocsiból, és utánaszaladtam, de nem állt meg, sőt, még csak le sem lassított.

Kétségbeesésemben gyorsabban szedtem a lábaimat, és elé ugrottam. Egyenesen belesétált a felemelt kezembe.

– Állj félre az utamból, Naomi – utasított.

Amikor nem engedelmeskedtem, a hasamra tette a kezét, és elkezdett hátrafelé tolni, amíg meg nem álltam a nyolcas szoba előtt.

Fogalmam sincs, mit árult el rólam, hogy nagyon élveztem az érintését a testemen.

– Nem kell bemenned oda – erősködtem. – Biztos csak a takarítónő.

– Úgy néz ki ez a hely, mint ahol szobalányokat alkalmaznak?

Jogos észrevétel. A motel olyan volt, mint ahol ingyen tetanuszoltást osztogatnak a kis samponosflakonok helyett.

– Maradj itt – szólt rám megint, aztán folytatta az útját a szobám ajtaja felé.

– Basszuskulcs – suttogtam, amikor teljesen kinyitotta. Két másodpercig bírtam egy helyben maradni, mielőtt követtem a helyiségbe.

Amikor alig egy órával ezelőtt bejelentkeztem a motelbe, a szoba nem nyújtott valami szívderítő látványt, hogy finoman fogalmazzak.

A narancssárga és barna tapéta hosszú csíkokban levált a falról. A szőnyegnek sötétzöld színe volt, és olyan tapintása, mintha egy mosogatószivacs dörzsölős feléből készült volna. A fürdőszoba berendezése rózsaszín volt, és a zuhanyzóban hiányzott néhány csempe.

Azonban ez volt az egyetlen motel harminc kilométeren belül, így arra gondoltam, egy-két estét kibírok itt. Plusz az is megfordult a fejemben, hogy mennyire lehet rossz?

Mint kiderült, nagyon. Miután bejelentkeztem, letettem a bőröndömet, töltőre dugtam a laptopomat, majd elmentem, hogy találkozzak Tinával, valaki betört, és feltúrta a helyiséget.

A bőröndömet a padlóra lökték, tartalma a szőnyegre borult.

A komód fiókjait kihúzogatták, a gardróbszekrény ajtaját tárva-nyitva hagyták.

A laptopom eltűnt. Ahogy a készpénz is, amit elrejtettem a bőröndömben.

A fürdőszobaszekrény tükrére a kedvenc rúzsommal a „lúzer” szót firkálták. Ironikus módon az egyetlen dolog, amit nem akartam, hogy a morgós vikingem meglásson, az egyetlen holmi, ami többet ért az összes cuccnál, amit elloptak, most is összegyűrve hevert a sarokban.

A legrosszabb pedig az volt, hogy az elkövető az ágyon ült, és koszos cipőjére rátekeredett a lepedő. Egy természeti katasztrófáról szóló filmet nézett. Nem tudtam jól megtippelni mások életkorát, de őt egész biztosan a Gyerek/Kiskamasz kategóriába soroltam volna.

– Szia, Way – üdvözölte Knox komoran.

A lány elfordította tekintetét a tévé képernyőjéről, és a férfira nézett, mielőtt tovább követte a film eseményeit.

– Szia, Knox.

Egy kisvárosban voltam. Persze, hogy a falu morgósa és gyerekbűnözője ismerték egymást.

– Oké, nézzétek – szólaltam meg, miközben megkerültem Knoxot, és eltakartam a sarokban összegyűrt holmit, mert tényleg nem akartam magyarázkodni miatta. – Fogalmam sincs, hogy a gyerekmunkatörvények mennyiben mások Virginiában. De pluszpárnát kértem, nem pedig azt, hogy kiraboljon egy icipici bűnöző.

A lány sanda pillantást vetett rám.

– Hol van az anyád? – kérdezte Knox figyelmen kívül hagyva engem.

Újabb vállrándítás volt a válasz.

– Elment – felelte a kislány. – Ki a barátnőd?

– Ő a nagynénéd, Naomi.

A lányt látszólag nem nyűgözte le ez az információ. Én azonban úgy nézhettem ki, mint akit ágyúból lőttek ki egy téglafalra.

– Nagynéni? – ismételtem meg, és a fejemet ráztam abban a reményben, hátha kitisztul a hallásom. Egy újabb elhervadt virágszirom hullott ki összekócolódott kontyomból, és a padlóra esett.

– Azt hittem, meghaltál – jegyezte meg a lány, és valami érdeklődésfélével méregetett. – Szép a hajad.

– Nagynéni? – kérdeztem megint.

Knox felém fordult.

– Waylay Tina gyereke – magyarázta lassan Knox.

– Tináé? – ismételtem rekedten.

– Úgy néz ki, a testvéred kölcsönvette a cuccaidat – állapította meg.

– Azt mondta, a nagy része egy rakás szar – tette hozzá a lány.

Fürgén pislogtam. Az ikertestvérem nem csupán a kocsimat lopta el, hanem betört a motelszobámba is, feltúrta, majd itt hagyta az unokahúgomat, akinek a létezéséről nem is tudtam.

– Jól van? – kérdezte Waylay, de közben egy pillanatra sem fordította el a tekintetét a tornádóról, ami a képernyőn pusztított.

Valószínűleg rám célzott. És én határozottan nem voltam jól.

Levettem egy párnát az ágyról.

– Megbocsátanátok egy percre? – vinnyogtam.

Anélkül, hogy megvártam volna, mit válaszolnak, kisétáltam az ajtón a forró, virginiai napsütésbe. Csiripeltek a madarak. Két motor zúgott végig fülsiketítő dübörgéssel az úton. Az utca túloldalán egy idősebb pár szállt ki egy terepjáróból, és a bisztró felé indultak reggelizni.

Mégis hogy lehetett minden ennyire normális, amikor az én életem most hullott darabjaira?

Az arcom elé emeltem a párnát, és szabadjára engedtem az üvöltést, ami egy ideje a torkomat marta.

A gondolatok nyaktörő sebességgel kavarogtak a fejemben. Warnernek igaza volt. Az emberek nem változnak. A testvérem még mindig szörnyű alak, én meg annyira naiv, hogy bedőltem a hazugságainak. A kocsim eltűnt a táskámmal meg a laptopommal együtt. Arról a pénzről nem is beszélve, amit Tinának hoztam. Tegnap elveszítettem az állásomat. Nem voltam úton Párizsba, pedig huszonnégy órával ezelőtt még ez volt a terv. A családom és a barátaim azt hitték, elment az eszem. A francba, a kedvenc rúzsomat tönkretették egy fürdőszobatükrön. Ráadásul kiderült, hogy van egy unokahúgom, akinek a teljes gyerekkoráról lemaradtam.

Mély levegőt vettem, aztán a lelki békém kedvéért még egy utolsót sikítottam, mielőtt leeresztettem a párnát.

– Oké. Ki fogsz találni valamit. Megoldod.

– Befejezted a buzdító beszédet?

Sarkon fordultam, és ott állt Knox az ajtófélfának támaszkodva, tetovált karjait keresztbe fonva széles mellkasán.

– Igen – válaszoltam kihúzott vállal. – Mennyi idős?

– Tizenegy éves.

Bólintottam, majd odalöktem neki a párnát, és visszamasíroztam a szobába.

– Nos, Waylay – kezdtem.

Láttam valami családi hasonlóságot a pisze orrában meg az állán lévő gödröcskében. Pont olyan csikószerű lába volt, mint nekem és az anyjának az ő korában.

– Nos, Naomi néni.

– Mondta anyukád, hogy mikor jön vissza?

– Nem.

– Hol laktok anyukáddal, édesem? – kérdeztem.

Lehet, hogy Tina most is ott van, hogy átnézze a szerzeményeit, és kiderítse, mit érdemes megtartani, és mit akar tönkretenni pusztán a hecc kedvéért.

– Hillside Acresben – válaszolta, és igyekezett elnézni mellettem, hogy jobban lássa, ahogy a tornádó teheneket dob a levegőbe a képernyőn.

– Beszélnünk kellene egy percet – jelentette be Knox az ajtóra biccentve.

Látszólag rohadt sok szabadidőm volt. Rengeteg időm, mégsem tudtam, mit csináljak. Nem láttam a következő lépést. Nem volt listám, hogy szépen sorba rendezzem az életemet. Csupán egyik krízis követte a másikat, mindent felperzselve körülöttem.

– Persze – feleltem, és csak egy kicsit volt hisztérikus a hangom.

Megvárta, hogy elmenjek mellette, mielőtt követett kifelé. Amikor megálltam, ő továbbsétált az ütött-kopott italautomata felé.

– Most komolyan azt akarod, hogy üdítőt vegyek? – kérdeztem meglepetten.

– Nem. Próbálok a kölyök hallótávolságán kívülre kerülni, mert ő még nem tudja, hogy elhagyták – csattant fel.

Követtem.

– Lehet, hogy Tina visszajön – motyogtam.

Knox megtorpant, és szembefordult velem.

– Way azt állítja, Tina nem mondott neki semmit. Csak annyit, hogy dolga van, és sokáig távol lesz.

Sokáig? Tina szerint mennyi az a sokáig? Egy hétvége? Egy hét? Egy hónap?

– Ó, istenem! A szüleim. – Rettentően le lesznek sújtva. Mintha, amit tegnap csináltam, nem zaklatta volna fel őket eléggé. Előző este, miközben az autópályán haladtam Pennsylvaniában, sikerült megnyugtatnom őket, hogy jól vagyok, és ez nem valami életközepi válság. Aztán megeskettem anyáékat, hogy miattam nem változtatnak a terveiken. Reggel indultak el a háromhetes mediterrán hajókörútjukra. Ez az első nagy, nemzetközi vakáció, amire együtt mentek el.

Nem akartam, hogy az én problémáim vagy Tina katasztrofális viselkedése tönkretegyék ezt nekik.

– Mihez akarsz kezdeni azzal a kölyökkel a szobádban? – Knox a nyitott ajtóra biccentett.

– Hogy érted?

– Naomi, amikor a zsaruk tudomást szereznek Tina eltűnéséről, illetve arról, hogy magára hagyta Waylay-t, a kölyök egyenesen nevelőszülőkhöz fog kerülni.

Megráztam a fejemet.

– Én vagyok a legközelebbi rokona, aki nem bűnöző. Felelősséggel tartozom érte. – Ahogy egykor Tina összes gondjáért, amíg be nem töltöttük a tizennyolcat.

Knox hosszú, kemény pillantást vetett rám.

– Ilyen egyszerűen?

– Ő a családom.

Plusz, nem mintha sok dolgom lett volna ebben a pillanatban. Gyakorlatilag tengtem-lengtem. Egész életemben először fordult elő, hogy nem volt tervem.

És ez halálra rémített.

– A családod – horkant fel, mintha az indoklásom nem hatotta volna meg.

– Figyelj, Knox. Köszönöm a sok kiabálást, a fuvarokat meg a kávét. De, ahogy láthatod, most dolgom van. Szóval talán az lenne a legjobb, ha visszamennél a barlangba, ahonnan reggel előbújtál.

– Nem megyek sehova.

Megint mogorván meredtünk egymásra, és feszült csend telepedett ránk. Ezúttal ő törte meg elsőként.

– Nem kell a sóder, Százszorszép. Mit fogsz csinálni?

– Százszorszép?

Felemelte a kezét, és két ujjal kihúzott egy virágszirmot a hajamból.

Félrelöktem a karját, és hátráltam egy lépést, hogy gondolkodni tudjak.

– Oké. Először is… – Tuti, hogy nem hívom fel a szüleimet. Ráadásul a rendőrséget sem szerettem volna belekeverni a dologba, megint, ha nem muszáj. Mi lesz, ha Tina egy óra múlva megjelenik? Talán első lépésként szereznem kellene még egy kis kávét.

– Telefonálj a kibaszott rendőrségnek, és jelentsd a betörést meg a gyerek elhagyását – oktatott ki Knox.

– Az ikertestvéremről van szó. Plusz mi van, ha egy óra múlva visszajön?

– Ellopta a kocsidat, és magára hagyta a gyerekét. Ezt kibaszottul nem úszhatja meg szárazon.

A tetovált, morgós medveférfinak igaza volt. Ez nagyon nem tetszett benne.

– Pff! Jó. Legyen. Hadd gondolkodjam. Kölcsönkérhetem a telefonodat?

Szótlanul bámult rám, és közben egy tapodtat sem mozdult.

– Az isten szerelmére. Nem fogom ellopni. Csak el kell intéznem egy hívást.

Hosszú, szenvedő sóhajjal nyúlt a zsebébe, és elővette a mobilját.

– Köszönöm szépen – vágtam rá célzatosan, aztán visszamasíroztam a motelszobámba. Waylay továbbra is a filmet nézte, most már úgy, hogy közben a feje mögé tette a kezét.

Feltúrtam a bőröndömet, hogy megkeressem a jegyzetfüzetemet, majd ismét kisétáltam a helyiségből.

– Egy telefonszámokkal teli jegyzetfüzetet hordasz magaddal?

Knox a vállam fölött leste, mit csinálok.

Rápisszegtem, és beütöttem a mobilszámot.

– Mi a francot akarsz?

A testvérem hangjától mindig összerezzentem.

– Kezdhetnéd egy magyarázattal – csattantam fel. – Hol vagy?

– Hol vagy? – utánozott gúnyosan magas hangon, amit mindig is utáltam.

Hallottam, ahogy hosszan kifújja a levegőt.

– Te dohányzol a kocsimban?

– Úgy néz ki, ez mostantól az én autóm.

– Tudod, mit? Felejtsd el a kocsit. Fontosabb megbeszélnivalónk is akad. Van egy lányod! Egy gyereked, akit magára hagytál egy motelszobában.

– Dolgom van, a kurva életbe. Nem engedhetem, hogy egy gyerek visszatartson. Valami nagy dobásra készülök. Szerinted miért neveztem el Waylay-nek? Gondoltam, együtt lóghatna a szentfazék nénikéjével, amíg visszajövök.

Annyira mérges voltam, hogy köpni-nyelni nem tudtam.

Knox kirántotta a kezemből a telefont.

– Ide hallgass, és nagyon jól figyelj rám, Tina. Pontosan harminc perced van, hogy visszagyere, vagy hívom az átkozott zsarukat.

Láttam, ahogy megkeményedett az arckifejezése, megfeszült az állkapcsa, és előbukkantak a kis ráncok az arcán. Olyan rideg lett a tekintete, hogy megborzongtam.

– Mint mindig, most is kibaszott idiótán viselkedsz – folytatta. – Ne felejtsd el, amikor legközelebb elkapnak a rendőrök, elfogatóparancs lesz érvényben ellened. Ez azt jelenti, hogy a hülye picsád a rácsok mögé kerül, és szerintem senki nem fog sietni, hogy letegye érted az óvadékot. – Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: – Igen. Te is baszódj meg!

Megint káromkodott, aztán letette a telefont.

– Tulajdonképpen honnan ismered a testvéremet? – töprengtem hangosan.

– Tina mindenkinek borsot tört az orra alá, mióta egy évvel ezelőtt betette a lábát a városba. Mindig kereste a könnyű pénzszerzési lehetőségeket. Bepróbálkozott néhány helyi üzletben, köztük a haverodnál, Justice-nál is. Mihelyst zsebre tesz egy kis pénzt, hülyére issza magát, és az egész városban balhézik. Csip-csup dolgokat csinál. Vandalizmusba keveredik.

Igen, ez jellemző volt a testvéremre.

– Mit mondott? – tettem fel a kérdést, bár nem akartam hallani  a választ.

– Azt, hogy leszarja, ha kihívjuk a zsarukat. Nem jön vissza.

– Tényleg ezt mondta? – Mindig vágytam egy gyerekre. De nem így. Nem úgy akartam belépni az életébe, hogy már majdnem kamasz, és rég túlvan azon a korszakon, hogy formálni lehessen.

– Azt mondta, majd visszajön, amikor kedve tartja – felelte Knox, miközben keresett valamit a telefonjában.

Néhány dolog soha nem változik. Az ikertestvérem mindig a saját szabályai szerint játszott. Csecsemőként egész nap aludt, éjszaka pedig ébren volt. Totyogós pelenkásként három bölcsődéből kirúgták harapdálás miatt. Majd amikor elértük az iskoláskort, nos, az egy egészen újfajta lázadást hozott magával.

– Mit csinálsz? – faggattam Knoxot, miközben a füléhez emelte a telefonját.

– Amit egyáltalán nem akarok – felelte rejtélyesen.

– Jegyet veszel egy balettelőadásra? – tippeltem.

Nem válaszolt, csupán merev vállal kisétált a parkolóba. Nem hallottam, hogy pontosan mit mondott, de rengeteg káromkodást szúrt a szövegébe.

Hozzáadtam a „telefonetikettet” az egyre növekvő listához, amiben Knox Morgan nem jeleskedett.

Amikor visszajött, mérgesebbnek látszott, mint korábban. Tudomást sem véve rólam elővette a pénztárcáját, kihúzott belőle néhány bankjegyet, majd benyomta a pénzt az italautomatába.

– Mit kérsz? – motyogta.

– Ööö, vizet, légy szíves.

Erősebben ütögette a gombokat az indokoltnál. Egy üveg víz és két Mountain Dew gurult a földre.

– Tessék. – A vizet felém dobta, majd visszament a szobába.

– Ööö, köszi… – kiáltottam utána.

Körülbelül harminc másodpercig gondolkodtam azon, hogy talán jobb lenne, ha elkezdenék sétálni, amíg nem találok egy új valóságot, ami kevésbé szörnyű a jelenlegi életemnél. De ez pusztán elmegyakorlat volt. Kizárt, hogy el tudtam volna sétálni onnan. Új felelősséggel kellett szembenéznem. És ezzel a felelősséggel együtt járt, hogy valami célt találjak a mindennapjaimban. Valószínűleg.

Visszamentem a szobámba, és láttam, hogy Knox az ajtón lévő zárat vizslatja.

– Nem finomkodott – panaszolta.

– Mondtam neki, hogy törje fel – jegyezte meg Waylay, ahogy kinyitotta az üdítőjét.

– Alig van reggel nyolc óra, te meg üdítőt adsz neki – sziszegtem Knoxnak, miközben ismét elfoglaltam az őrhelyemet a sarokban álló kupac előtt.

Knox először rám nézett, majd mögém. Idegesen széttártam a karjaimat, hogy megpróbáljam eltakarni előle a látványt.

– Az valami asztalterítő? – kérdezte oldalra hajolva.

– Menyasszonyi ruha – jelentette be Waylay. – Anya azt mondta, hogy állati ronda.

– Igen, nos, Tina akkor sem ismerné fel a jó ízlést, ha az fejbe verné egy Birkin táskával – vágtam rá védekezően.

– A ruha azt jelenti, hogy van valahol egy nagybátyám? – kérdezte a lány az alsószoknya- és csipkekupacra biccentve, amiben egyszer valódi tündérhercegnőnek éreztem magam, most viszont csak ostobának tűntem tőle.

– Nem – feleltem határozottan.

Knox felvonta a szemöldökét.

– Egyszerűen elhatároztad, hogy magaddal viszel egy menyasszonyi ruhát az autós túrára?

– Komolyan nem értem, neked mi közöd ehhez az egészhez – mondtam Knoxnak.

– Úgy van megcsinálva a haja, mintha valami puccos helyre készült volna – töprengett Waylay hangosan, miközben engem bámult.

– Tényleg úgy néz ki, Way – értett egyet Knox, ahogy szórakozottan keresztbe fonta karját a mellkasán.

Nem tetszett, ahogy összefogtak ellenem.

– Ne a hajammal meg a ruhámmal foglalkozzunk, hanem inkább azzal, hogy mit fogunk ezek után csinálni – javasoltam. – Waylay, mondott valamit anyád arról, hogy hová megy?

A lány visszafordította tekintetét a képernyőre. Vállat vont.

– Nem tom. Csak annyit mondott, hogy ezentúl a te bajod vagyok.

Fogalmam sem volt, erre mit válaszoljak. Szerencsére semmit nem kellett, mert a hangos kopogásra mindhárman a nyitott ajtó felé fordultunk.

Az ott álló férfitól egy kicsit elakadt a lélegzetem. Knockemoutban dögös férfiak teremnek. Az illető makulátlan, sötétkék egyenruhát és nagyon fényes jelvényt viselt. Kellemes borosta hangsúlyozta ki szögletes állkapcsát. A válla és a mellkasa szélesnek tűnt, míg a csípője meg a dereka keskenynek. A haja majdnem szőke volt. Valami ismerős dolgot véltem felfedezni a szemében.

– Knox! – szólalt meg.

– Nash. – A hangja pont olyan fagyos volt, mint a pillantása.

– Szia, Way – mondta az újonnan érkező.

Waylay biccentett a férfinak.

– Rendőrfőnök!

A férfi rám nézett.

– Te kihívtad a rendőrséget? – vakkantottam Knoxra. A testvérem szörnyű ember volt, és ezt határozottan meg fogom mondani neki is. Azonban a zsaruk bevonása a helyzetbe túlontúl véglegesnek tűnt.

4. FEJEZET

„NEM MARADSZ ITT.”

Naomi

– Ön biztosan Naomi – mondta a zsaru.

Lehet, hogy egy pánikroham közepén tartottam, de tetszett, ahogyan barátságosan elnyújtotta a nevemet.

Knox nyilvánvalóan nem örült neki, mert hirtelen, széles terpeszben közvetlenül elém állt izmos testével, és keresztbe fonta karját a mellkasán.

– Az vagyok – válaszoltam, kilesve Knox mögül. A fajankó meg se moccant, amikor megböktem a hátát.

A férfi Knoxra nézett, és bármit látott is az arckifejezésén, az mosolyt csalt az arcára.

– Én vagyok a rendőrfőnök a városban, de szólítson nyugodtan Nashnek. Nagyon örülök a megismerkedésnek, Naomi. Sajnálom, hogy ilyen körülmények között kell találkoznunk. Nem baj, ha felteszek néhány kérdést?

– Ööö, oké – mondtam, és hirtelen azt kívántam, bár szántam volna egy percet arra, hogy megmossam az arcomat és megfésülködjek. Valószínűleg úgy néztem ki, mint egy elmeháborodott zombi koszorúslány.

– Miért nem megyünk ki a parkolóba beszélgetni? – intett Nash a fejével kifelé.

Waylay visszafordult a tévéhez, miközben a cukros üdítőt kortyolgatta.

– Persze. – Követtem a férfit a parkolóba, és meglepetten vettem észre, hogy Knox csatlakozott hozzánk. Egyenesen Nash kocsijához sétált, aminek oldalán a Knockemouti Rendőrkapitányság felirat díszelgett, és ellenségesen nekitámaszkodott a motorháztetőnek.

– Neked nem szükséges itt lenned a beszélgetésnél – közölte vele Nash.

Knox rávicsorgott.

– Ha azt akarod, hogy elmenjek, saját kezűleg kell eltávolítanod innen.

– Bocsánat. Egész reggel így viselkedett – magyaráztam Nashnek.

– Drágám, egész életében ilyen volt – vágta rá a rendőrfőnök.

Csak akkor esett le a tantusz, amikor hasonlóan mogorva pillantást vetettek egymásra.

– Testvérek, igaz?

– Nem mondod – motyogta Knox.

– Persze – válaszolta Nash, majd rám villantotta az ezer megawattos vigyorát. – Én vagyok a jobb testvér.

– A kurva életbe, csak tedd a dolgodat – mondta Knox.

– Ó, bezzeg most azt akarod, hogy végezzem a munkámat. Elhiheted, mennyire össze vagyok zavarodva, mivel…

– Uraim – szóltam közbe. Gyorsan elindultunk a lejtőn, ami sehova nem vezetett. Nem volt energiám megszüntetni a testvérek között lévő feszültséget, ráadásul ennél fontosabb problémáink is voltak. – Nem akarom átlépni a hatáskörömet, de rátérhetnénk az ikertestvéremre? – javasoltam.

– Remek ötlet, Naomi – felelte Nash, miközben kacsintva elővette a noteszét.

Knox felmordult.

– Hadd vegyem fel a vallomását, aztán kitaláljuk, mi legyen a következő lépés.

Egy férfi, akinek van terve, és képes mosolyogni. Határozottan kellemesebb társaság volt, mint a testvére.

∞

– AZT ÁLLÍTJA, egyszerűen birtokba vehetek egy emberi lényt? – kérdeztem néhány perccel később. Tényleg szükségem lett volna még kávéra. A kognitív képességeim gyorsan merültek.

– Nos, én nem nevezném „birtokba vételnek”. Azonban Virginiában a rokoni gyámság lehetővé teszi a gyermekek számára, hogy a családtagjaikkal éljenek, amikor nem lehetnek a szüleikkel.

Talán csak képzeltem, de azt hiszem, a két testvér óvatos pillantást vetett egymásra.

– Szóval én leszek Waylay gyámja?

Túl gyorsan történt minden. Az egyik másodpercben arra készültem, hogy oltár elé álljak. A következőben meg hirtelen az én feladatom lett, hogy egy tizenegy éves idegen jövőjéről döntsek.

Nash beletúrt sűrű hajába.

– Átmenetileg. Ön nyilvánvalóan stabil, egészséges felnőtt.

– Mi van, ha nem vagyok az? – faggattam.

– A Gyermekvédelmi Szolgálat nevelőszülőknél fogja elhelyezni Waylay-t. Ha nem bánja, hogy néhány hétig a városban kell maradnia, amíg elsimítjuk a dolgokat, a hatóságok nem akadályozzák meg, hogy Waylay önnel lakjon. És ha minden jól alakul, akár véglegessé is teheti ezt a helyzetet.

– Oké. – Idegesen megtöröltem a kezemet a nadrágomban. – Mit kell elsimítanunk? – tettem fel a kérdést.

– Elsőként muszáj lesz kiderítenünk, hogy miben sántikál a testvére, és hogy ez mit jelent a gyámságra nézve.

Nagy bajban vagyok. Pénzre van szükségem, Naomi.

Az ajkamba haraptam.

– Tegnap este felhívott. Azt állította, hogy segítségre van szüksége, és megkért, hogy hozzak pénzt neki. Ön szerint tényleg bajba keveredett? Veszélyben van?

– Mit szólna ahhoz, ha ön Waylay-re koncentrálna, én pedig majd foglalkozom az ikertestvérével – tanácsolta Nash.

Értékeltem az ötletet, de tapasztalataim szerint kizárólag akkor lehetek elégedett a mocsok feltakarításával, ha saját kezűleg végeztem el.

– Hoztál neki pénzt? – kérdezte Knox, ahogy engem méregetett.

A lábamra szegeztem a tekintetemet, mert hülyén éreztem magam, és zavarban voltam. Több eszem is lehetett volna.

– Igen.

– Megszerezte?

Nash arcára koncentráltam, mivel ő barátságosabb volt.

– Azt hittem, okos vagyok. A felét a kocsiba tettem, a másik felét pedig a bőröndömbe.

Nash együttérzőnek tűnt, Knox azonban motyogott valamit az orra alatt.

– Nos, azt hiszem, jobb, ha visszamegyek a szobába, és rendesen bemutatkozom az unokahúgomnak – jegyeztem meg. – Kérem, tájékoztasson a fejleményekről.

– Nem maradsz itt.

A bejelentés Knoxtól érkezett.

Feltartottam a kezemet.

– Ha annyira zavar a jelenlétem, miért nem mész el egy hosszú vakációra? – kérdeztem.

Ha egy tekintet képes lenne felforralni a vért, az enyémből már magma lenne.

– Nem maradsz itt – ismételte meg. Ezúttal a vékony ajtóra mutatott, aminek széttörték a zárját.

Ó. Hát erről van szó.

– Biztos kitalálok valami megoldást – feleltem vidáman. – Rendőrfőnök…

– Tegeződjünk, szólíts Nashnek – javasolta.

Knox úgy nézett ki, mint aki legszívesebben beleverte volna a testvére fejét az egyébként is megrongált ajtóba.

– Nash – egyeztem végül bele a tegezésbe, és elővettem a bűbájos énemet. – Tudnál javasolni olyan helyet, ahol Waylay-jel megszállhatunk néhány éjszakára?

Knox elővette a telefonját, és mogorván meredt a képernyőre, miközben az ujjaival hevesen pötyögött rajta.

– Elvihetlek titeket Tinához. Nem épp otthonos a hely, de kevésbé valószínű, hogy betör oda, és tönkreteszi a saját cuccait – ajánlotta Nash.

Knox zsebre tette a mobilját. Rám szegezte a tekintetét, és volt valami beképzeltség az arckifejezésében, amitől irracionálisan bosszús lettem.

– Ez nagyon kedves tőled. El sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok a segítségedért – mondtam Nashnek. – Biztos, hogy Knoxnak jobb dolga is van, minthogy még több időt töltsön a közelemben.

– Örömmel segítek – állította Nash.

– Összepakolom, ami megmaradt a holmimból, és szólok Waylay-nek, hogy hova megyünk – határoztam el, aztán elindultam a szobába.

Bár megkönnyebbültem, hogy végre sikerült megszabadulnom a mogorva, tetovált Knoxtól, az érzést gyorsan elűzte egy mennydörgő robaj.

Egy téli álomra készülő medve méreteivel vetekedő férfi száguldott végig az úton a motorján, de olyan nyaktörő sebességgel, hogy az határozottan meghaladta a sebességkorlátozást.

– A francba Harvey-val – motyogta Nash.

– Gondolom, jobb, ha elkapod – szólalt meg Knox, és továbbra is beképzeltnek tűnt.

Nash a testvérére bökött az ujjával.

– Később beszélünk – ígérte, viszont nem látszott túl boldognak emiatt.

– Siess, ha be akarod tartatni a törvényt – válaszolta Knox.

Nash visszafordult hozzám.

– Naomi, sajnálom, hogy itt kell hagyjalak. Keresni foglak.

Knox ellenségesen integetett, miközben a testvére beszállt az autóba, és szirénázva, villogó fényekkel a gyorshajtó nyomába szegődött.

Ismét magamra maradtam Knoxszal.

– Semmi közöd a kedves és udvarias fuvarom eltűnéséhez, ugye?

– Miért lenne?

– Hát, biztos nem azért, hogy még több minőségi időt tölts együtt velem.

– Gyerünk, Százszorszép – mondta. – Pakoljuk össze a cuccodat. Elviszlek téged meg Way-t Tinához.

– Jobban örülnék, ha nem taperolnád össze a cuccomat – jegyeztem meg gőgösen. A hatást elrontotta a nem túl nőies ásításom. Alig bírtam talpon maradni, és csak remélni mertem, hogy képes leszek kitartani, amíg megszabadulok a vikingtől, mielőtt elájulok a kimerültségtől.

5. FEJEZET

PETRÓLEUM ÉS SZUNDIKÁLÁS

Naomi

Hillside Acres inkább hasonlított egy hangulatos táborhelyre, mint lakókocsiparkra. Gyerekek játszottak egy kicsi, szépen karbantartott, füves területen, ami egyelőre nem esett áldozatul a hosszú, virginiai nyárnak. A mobilotthonokat kerítések és zöldségeskertek vették körbe. A kreatív színhasználat és a kényelmes teraszok tovább növelték a hely szépségét.

Aztán ott volt Tina otthona.

Egy kisebb lakókocsi állt a park hátsó sarkában. A bézsszínű doboz erősen jobbra dőlt, mintha hiányzott volna az egyik támasztéka. A gaz, ami áttört a beton repedésein, a térdemig ért.

Az út túloldalán álló lakókocsinak aranyos fedett verandája volt, amit fényfüzérekkel és lógó növényekkel díszítettek. Tináénak összetákolt salaktégla lépcsője, ami egy rozsdás bejárati ajtóhoz vezetett. Az említett ajtó csálén állt.

Knox megint mogorva lett. De kivételesen nem rám haragudott. Hanem az ajtóra tűzött papírra. Kilakoltatási felszólítás.

– Maradjatok itt – utasított anélkül, hogy rám vagy Waylay-re nézett volna.

Túl fáradt voltam ahhoz, hogy idegesítsen, ahogy a Macsó Férfi belép a lakókocsiba.

Waylay türelmetlenül nézett rám.

– Rég elment. Ide hamarabb tört be, mint a motelbe.

Reflexszerűen nyújtottam ki felé a kezemet, és átöleltem a vállát. Waylay hátraugrott, és úgy nézett rám, mintha megpróbáltam volna bántani.

Emlékeztető magamnak: nem szabad elsietnem az érzelmeim fizikai kimutatását.

– Ööö, akkor ti hol szálltatok meg?

Waylay vállat vont.

– Az elmúlt két éjszakát egy barátomnál töltöttem. A szülei nem bánják, ha egy gyerek ott marad vacsorára. Nem tom, anya hol aludt.

Tinára kizárólag akkor lehetett azt mondani, hogy „felelősségteljes”, amikor eljátszott engem az évek folyamán. Ennek ellenére elrettentem attól, ahogyan a testvérem a szülői feladatokhoz állt.

– Tiszta a terep! – kiáltotta Knox bentről.

– Mondtam. – Waylay felszökkent a lépcsőn, én pedig követtem.

A lakókocsi belülről rosszabb volt, mint kívülről.

A szőnyeg elhasználódott az ajtó előtt, így hosszú, gubancos szálak meredeztek belőle minden irányba. Dönthető fotel állt szemben egy olcsó, fából készült tévéállvánnyal, amelynek poros tetején kirajzolódott egy tévétalp körvonala. Észrevettem előtte egy kicsi, rózsaszín babzsákot is.

– Elvitte a tévét. De eldugtam a távirányítót, amikor nem figyelt – jelentette be büszkén Waylay.

– Szép munka, kölyök – dicsérte meg Knox, összeborzolva a haját.

Nagyot nyelve otthagytam őket a nappaliban, és bedugtam a fejem a piszkos konyhába.

A szekrények tartalmát egy szemeteszsákba ürítették a zöld linóleum közepén. Több doboz müzlit, konzervlevest és régen kiolvadt fagyasztott pizzát láttam ott. Semmi zöldség.

A lakókocsi mindkét végén egy-egy hálószoba volt. Az egyikben a franciaágy mindkét oldalán hamutálat láttam. Függöny helyett vékony lepedőt szegeltek a falra, hogy kizárja a napfényt. A szekrény és a komód nagyrészt üres volt. Minden a padlón landolt, vagy kicipelték az ajtón. Ösztönösen az ágy alá néztem, és két üres bourbonös üveget találtam alatta.

Van, ami soha nem változik.

– Vissza fog jönni – szólalt meg Waylay, ahogy bedugta a fejét a helyiségbe.

– Tudom – értettem egyet. Viszont a kislány azt nem sejtette, hogy a látogatások között néha évek teltek el.

– A szobám a túloldalon van, ha szeretnéd megnézni – mondta.

– Szeretném, ha nem baj.

Becsuktam Tina lehangoló szobájának ajtaját, és követtem az unokahúgomat a nappalin keresztül. A fáradtságtól égett a szemem.

– Hol van Knox? – kérdeztem.

– Kint beszélget Mr. Gibbonsszal. Ő a főbérlő. Anya baszott sok lakbérrel tartozik neki – felelte, ahogy a silány minőségű, kamu faajtóhoz kísért. Kézzel írt tábla hirdette, hogy „BELÉPNI TILOS”, a feliratot csillámporral és a rózsaszín négyféle árnyalatával készítették el.

Eldöntöttem, hogy majd később leszidom a csúnya beszédért, amikor nem leszek annyira álmos, hogy állva is el tudnék aludni.

Waylay szobája kicsi, de rendezett volt. Az ágyára szép, rózsaszínű plédet terített. Egy düledező könyvespolcon néhány könyv sorakozott, de főleg színes kosarakba pakolt hajbavalókat láttam rajta.

Lehetséges volna, hogy Waylay Witt csajos lány?

Leült az ágyára.

– Szóval? Mit csinálunk?

– Nos – kezdtem vidáman. – Tetszik a szobád. Ami a lakás többi részét illeti, azt hiszem, kezdhetünk vele valamit. Egy kis takarítás, rendszerezés… – Benzin meg egy doboz gyufa kellene neki.

Knox úgy somfordált be a szobába, mint egy mérges oroszlán az állatkertbe. Túl sok helyet foglalt, és elszippantotta az oxigén nagy részét.

– Szedd össze a cuccodat, Way.

– Ó. Mindet? – kérdezte.

Kurtán biccentett.

– Mindet. Naomi!

Megfordult, és kimasírozott a helyiségből. Éreztem, hogy reng a lakókocsi a súlya alatt.

– Szerintem ez azt jelenti, hogy utána kell menned – jegyezte meg Waylay.

– Igen. Persze. Oké. Mindjárt visszajövök.

Odakint találtam rá, csípőre tett kézzel, mérgesen meredt a kavicsokra.

– Valami baj van?

– Kurvára nem fogtok itt maradni.

Hirtelen túl fáradt lettem ahhoz, hogy talpon maradjak, ezért nekitámaszkodtam a lakókocsi alumíniumoldalának.

– Nézd, Knox. Hullafáradt vagyok. Ezer éve nem aludtam. Idegen helyen vagyok egy rendkívül furcsa helyzetben. Ráadásul odabent vár egy kislány, akinek szüksége van valakire. Legnagyobb szerencsétlenségére, az a valaki én vagyok. Kárpótoltál a bunkóságodért azzal, hogy ingyen fuvarozgattál minket. Most már abbahagyhatod ezt a macsó hülyeséget. Nem kértem a segítségedet. Úgyhogy szabadon távozhatsz. Nekem el kell kezdenem takarítani.

Szó szerint és átvitt értelemben is.

– Befejezted? – vakkantotta.

Túl fáradt voltam ahhoz, hogy dühbe guruljak.

– Igen. Kábé.

– Jó. Akkor vonszold a hátsódat a kocsiba. Nem maradtok itt.

– Komolyan beszélsz?

– Nem fogtok egy olyan motelben megszállni, ahol kartonpapírból van az ajtó, ahogy egy fertőző betegségekkel teli lakókocsiban sem, amibe betörtek. Ráadásul… – Abbahagyta a tirádáját, hogy letépje a kilakoltatási felszólítást az ajtóról. – Ez a hely már nem Tináé. Legálisan nem maradhattok itt. Nem engedhetem, hogy megpróbáljátok. Megértetted?

Ez volt a leghosszabb beszéd, amit a jelenlétemben mondott, és őszintén nem maradt energiám, hogy válaszoljak rá.

De nem is várta.

– Szóval vonszold a hátsódat a kocsiba.

– És utána mi lesz, Knox? – Ellöktem magam a lakókocsitól, és a levegőbe emeltem a kezemet. – Mi a következő lépés? Te tudod? Mert nekem fogalmam sincs, és ez halálra rémít.

– Tudok egy helyet, ahol megszállhattok. Biztonságosabb, mint a motel. Tisztább, mint ez a szemétdomb.

– Knox, nincs nálam a pénztárcám. Sem a csekk-könyvem. Nincs se telefonom, se laptopom. Ráadásul tegnap a munkámat is elveszítettem. Hogy fizessem ki… – Be se tudtam fejezni a mondatot. A kimerültség és a kétségbeesés maga alá temetett.

Szitkozódva túrt bele a hajába.

– El fogsz aludni állva.

– Tehát? – kérdeztem mogorván.

Egy hosszú pillanatig keményen méregetett.

– Százszorszép, szállj be a kocsiba.

– Segítenem kell Waylay-nek pakolni – vitatkoztam. – Plusz át kell néznem bent a szemetet, hátha találok valami fontos iratot. Biztosítási papírokat, születési anyakönyvi kivonatot, iskolai feljegyzéseket.

Knox tett egy lépést előre, én pedig hátrálni kezdtem. Addig jött felém, amíg a hátam neki nem ütközött az autójának. Kinyitotta az anyósülés felőli ajtót.

– Gibbons értesít, ha talál valami fontosat.

– De nem kellene nekem is beszélnem vele?

– Én már beszéltem. Nem először kerül ilyen helyzetbe, ráadásul nem rossz arc. Megtartja a fontos papírokat, amiket a bérlői hátrahagynak, és tudja, mit kell keresnie. Telefonálni fog, ha talál valamit. Most. Pedig. Szállj. Be. A. Kocsiba.

Felmásztam az ülésre, és próbáltam a többi dologra gondolni, amit meg kell csinálnom.

– Way – vakkantotta Knox.

– Jesszus. Nem kell így ordibálni! – Waylay egy hátizsákkal a hátán jelent meg az ajtóban, és két szemeteszsákot tartott a kezében.

Összeszorult a mellkasom. Az egész élete, a kincsei belefértek két szemeteszsákba. Ráadásul nem is a jó fajtába, aminek kötözője van.

Knox elvette tőle a zsákokat, és feltette a kocsija platójára.

– Induljunk.

∞

CSENDBEN UTAZTUNK, és mint kiderült, ha nem beszélgettem vagy veszekedtem épp Knoxszal, nem maradt energiám ébren maradni. Hirtelen tértem magamhoz, amikor a kocsi megrándult. Egy földúton hajtottunk, ami a fák között kanyargott. A gallyak ernyőként borultak fölénk. Fogalmam sem volt, hogy most aludtam el, vagy már egy órája utaztunk.

Amikor eszembe jutott a jelenlegi helyzetem, hátrafordultam, és megkönnyebbültem, ahogy megláttam Waylay-t a hátsó ülésen egy fehér kupac mellett, ami a menyasszonyi ruhám volt.

Visszafordulva Knoxhoz nagyot ásítottam.

– Fantasztikus. A semmi közepére viszel minket, hogy ott végezz velünk, ugye?

Waylay kuncogott mögöttem.

Knox makacsul hallgatott, miközben a földúton döcögtünk.

– Hűha! – kiáltotta Waylay, mire kinéztem a szélvédőn.

Egy széles patak csordogált az út mellett, mielőtt bekanyarodott az erdőbe. Előttünk a fák megritkultak, és észrevettem, hogy mi nyűgözte le annyira az unokahúgomat. Egy hatalmas faház volt széles verandával, amely körbeölelte a földszint egyik felét.

Knox elhajtott a ház mellett.

– De kár – motyogta Waylay az orra alatt, amikor továbbmentünk.

A következő kanyar után észrevettem egy kis kunyhót a fák között.

– Ez az én házam – kezdte Knox. – Az pedig a tiétek.

Azon túl egy mesebeli házikót láttam meg. Fenyőfák tornyosultak fölé, árnyékot adva a nyári nap melege elől. A fehér deszkás külső igazán elbűvölő volt. A kis veranda vidám kék pallókkal hívogató.

Imádtam.

Knox rákanyarodott a rövid kavicsos felhajtóra, aztán leállította a motort.

– Menjünk – szólalt meg, ahogy kiszállt az autóból.

– Gondolom, megérkeztünk – suttogtam Waylay-nek.

Mindketten kiszálltunk a kocsiból.

Itt hűvösebb volt, mint a városban. Csendesebb is. A motorok és a közlekedés zaját felváltotta a méhecskék zümmögése és egy távoli repülőgép zúgása. A közelben egy kutya ugatott. Hallottam a patakot, ahogy a susogó fák között csordogált valahol a kunyhó mögött. A meleg szellő a virágok, a föld és a nyári napsütés illatát hozta magával.

Tökéletes volt. Túl tökéletes egy szökött menyasszonynak, akinél nincs pénztárca.

– Ööö, Knox?

Nem foglalkozott velem, felvitte Waylay zsákjait meg az én bőröndömet a verandára.

– Itt fogunk maradni? – kérdezte Waylay, miközben az ablakra szorította az arcát, hogy belessen a kunyhóba.

– Poros, és valószínűleg dohszag van bent – jegyezte meg Knox, miközben kinyitotta a szúnyoghálót, és elővette a kulcsait. – Egy ideje nem használta senki. Biztosan ki kell nyitnotok az ablakokat. Szellőztetni.

Miért volt nála egy olyan kunyhó kulcsa, ami a kedvenc tündérmesém lapjairól került ide? Ráadásul elkezdtem azon gondolkodni, hogy mennyi lakbért és kauciót fogok ezért fizetni.

– Knox! – próbálkoztam ismét.

Kinyitotta az ajtót, és hirtelen egy bájos nappali fapadlóján találtam magam, ahol egy icipici kőkandalló is volt. Régi, redőnyös íróasztalt zsúfoltak az emeletre vezető lépcső és a kabátszekrény alkóvjába. A hatalmas ablakokon keresztül rengeteg fény áradt a kunyhóba.

– Most komolyan. Itt maradhatunk? – kérdezte Waylay, és a szkeptikussága tükrözte az enyémet.

Knox ledobta a cuccainkat a lépcső lábánál.

– Igen.

Waylay egy pillanatig némám bámult, aztán vállat vont.

– Akkor szétnézek az emeleten.

– Várj! Vedd le a cipődet – szóltam rá, mert nem akartam, hogy felvigye a koszt.

Waylay a piszkos cipőjére nézett. A bal cipője orra kilyukadt, a jobb fűzőjére pedig egy rózsaszín szívecskét tűzött. Eltúlzott bosszúsággal levette a cipőjét, és felvitte magával az emeletre.

Knox elmosolyodott, ahogy figyeltük a távozó alakját, miközben Waylay igyekezett eljátszani, hogy egyáltalán nem izgatott vagy kíváncsi.

– A francba, Viking! – Részegítő volt a gondolat, hogy a következő néhány hetet egy képeslapra illő kunyhóban töltsem távol a zűrzavartól, amit hátrahagytam. A francba, micsoda rendet tudtam volna tenni az életemben, miközben kint ülök a hátsó teraszon, és a csordogáló patakot kémlelem. Ha megengedhettem volna magamnak.

– Most meg mi bajod? – tette fel a kérdést miközben belépett a babaház méretű konyhába, és kinézett az ablakon a mosogató fölött.

– Úgy érted: „Mi a baj, Naomi?” Nos, megmondom én neked, Knox. Waylay izgatott a kunyhó miatt, pedig azt sem tudom, hogy megengedhetem-e magunknak. Csalódni fog, azok után, hogy elhagyták. Mi lesz, ha ma este mégis a motelben kötünk ki?

– Nem mentek vissza a motelbe.

– Mennyi a lakbér? – kérdeztem az ajkamba harapva.

Elfordult a kilátástól, és nekitámaszkodott a konyhapultnak, de közben mérgesnek tűnt.

– Fogalmam sincs.

– Kulcsod van a kunyhóhoz, de nem tudod?

– A lakbér kérdéses – válaszolta Knox, ahogy kinyújtotta a kezét, és letörölte a port egy régi, fehér hűtőről.

– Mitől függ?

Megrázta a fejét.

– Kitől.

– Rendben, kitől?

– Liza J.-től. Ő az új főbérlőd.

Az új főbérlőm?

– Egyáltalán tudja ez a Liza J., hogy itt vagyunk? – Észre sem vettem, hogy ösztönösen közelebb mentem hozzá, amíg a lábujjam hegye a bakancsát nem súrolta. Kékesszürke szemével engem méregetett, amitől olyan érzésem támadt, mintha nagyító alatt lettem volna.

– Ha eddig nem jött rá, akkor hamarosan tudni fogja. Egy kissé goromba, de meg lehet puhítani – árulta el, miközben mélyen a szemembe nézett. Túl fáradt voltam mindenhez, ezért csak a pillantását tudtam viszonozni.

– Elosztottam a szobákat – kiáltotta Waylay az emeletről, félbeszakítva a szempárbajunkat.

– Minden oké köztünk? – kérdezte Knox halkan.

– Nem! Nem oké. Azt se tudom, hol vagyunk, vagy hogyan juthatunk vissza a városba. Errefelé van Uber? És medvék?

Elvigyorodott, mire éreztem, hogy elvörösödök. Úgy bámult, ahogy illedelmes társaságban nem szokás.

– Vacsora – jelentette ki.

– He? – kérdeztem vissza kifinomult stílusban. Tudtam, hogy nem randira akar elhívni. Főleg, hogy egész reggel utálkoztunk.

– Hétkor. A nagy házban az út elején. Ott lakik Liza J. Találkozni akar majd veletek.

– Ha nem tudja, hogy ő a főbérlőm, biztosan nem vár minket vacsorára – mutattam rá.

– Vacsora. Hétkor. Addigra várni fog benneteket.

Egyáltalán nem tetszett ez a fajta meghívás.

– Mit vigyek? Hol van a legközelebbi bolt? Szereti a bort? – Az ajándék nem pusztán udvarias gesztus volt… Ebben az esetben a jó első benyomást alapozta volna meg.

Knox vigyorgott, mintha szórakoztatta volna a nyomorom.

– Menj aludni, Naomi. Aztán gyere el vacsorázni Liza J.-hez. – Sarkon fordult, és az ajtóhoz indult.

– Várj!

Utánaszaladtam, de csak a verandán értem utol.

– Waylay-nek mit mondjak?

Fogalmam sem volt, honnan tört fel belőlem a kérdés, ráadásul hallottam a pánikot a hangomban. Nem szoktam ijedezni. Csodákra voltam képes nagy nyomás alatt.

– Hogy érted, hogy mit mondjál neki?

– Mit mondjak neki az anyjáról meg arról, hogy miért vagyunk itt?

– Áruld el az igazat.

– Nem vagyok benne biztos, hogy tudom, mi az igazság.

Elindult lefelé a lépcsőn, nekem pedig ismét összeszorult a torkom a rettegéstől. Az egyetlen férfi, akit ismerek ebben a városban, magamra akar hagyni egy gyerekkel, akiről semmit nem tudok, ráadásul nincs autóm, amivel közlekedhetnék, és a cuccaimból is csupán az maradt meg, amit a szemét ikertestvérem nem lopott el tőlem.

– Knox!

Ismét megállt, káromkodott.

– Jézusom, Naomi. Mondd meg neki, hogy az anyja itt hagyta veled, te pedig alig várod, hogy megismerd. Ne tedd a szükségesnél bonyolultabbá a helyzetet.

– Mi lesz, ha megkérdezi, mikor jön vissza Tina? Mi történik, ha nem akar velem maradni? Ó, istenem! Hogy érjem el, hogy hallgasson rám?

Visszasétált a verandára, behatolt a személyes terembe, aztán olyasmit csinált, amit soha nem gondoltam volna.

Mosolygott. Fültől fülig érő, bugyiledobó, száz megawattos mosolyt villantott rám.

Szédülni kezdtem, kimelegedtem, és mintha elfelejtettem volna, hogyan kell megmozdulni.

– Hűha – suttogtam.

– Mi hűha? – kérdezte.

– Ööö… mosolyogtál. És komolyan, ez hűha volt. Fogalmam sem volt, hogy így tudsz kinézni. Mármint, eleve… – Kínosan legyintettem a teste előtt. – Tudod. De aztán ráteszel egy lapáttal azzal a mosollyal, és szinte emberinek tűnsz.

Eltűnt a mosolya, és visszatért az arcára az ismerős bosszankodás.

– Jézusom, Százszorszép. Aludj egy kicsit! Úgy hablatyolsz, mint valami idióta.

Nem vártam meg, hogy elhajtson. Inkább bementem a kunyhóba, és becsuktam az ajtót.

– Most mi a francot fogok csinálni?

∞

AZONNAL KIMENT AZ ÁLOM A SZEMEMBŐL, és a nyomában nem maradt más, csupán a kába, ijedt zavarodottság.

Hason feküdtem egy matracon, és az egyik kezemben még mindig egy súrolókefét szorongattam. A szoba lassan fókuszba került, ahogy a szemem és az agyam visszatért az élők világába.

Warner. Grr.

Tina. Áh.

Kocsi. A francba.

Waylay. Atyaég.

Kunyhó. Imádnivaló.

Knox. Morgós, szexi, szörnyű, mégis segítőkész.

Miután sikerült helyretennem magamban az elmúlt huszonnégy óra történéseit, felültem a matracon.

A szoba kicsi volt, de aranyos, mint a kunyhó többi része. Fehérre festett, faburkolatú falak, antik, sárgaréz ágy. Egy magas komód állt az ággyal szemben, a csobogó patakra néző ablak alatt pávakékre festett kis asztal. Hallottam, hogy valaki a földszinten dúdol, és hirtelen eszembe jutott.

Waylay!

– A francba – motyogtam, és felugrottam. Az első napom gyámként, erre máris ki tudja, meddig magára hagytam az új pártfogoltamat. Elrabolhatta volna az anyja, vagy halálra marcangolhatta volna egy medve, miközben én az igazak álmát aludtam délután.

Béna vagyok, döntöttem el, ahogy leszaladtam a lépcsőn.

– Jézusom. Nehogy kitörd a nyakad, vagy ilyesmi.

Waylay a konyhaasztalnál ült, és a csupasz lábát lóbálta, miközben egy mogyoróvajas-lekváros szendvicsnek látszó dolgot rágcsált. A fehér kenyér vastag volt, és annyi lekvárt kent rá, hogy a látványától is azonnal kilyukadt az ember foga.

– Kávé – nyögtem ki rekedten.

– Ember, úgy nézel ki, mint egy zombi.

– Zombi akar kávé.

– Üdítőt a hűtőben találsz.

Be kellett érnem az üdítővel. Odabotorkáltam a hűtőhöz, és kinyitottam. Félig már megittam a Pepsit, mire eljutott a tudatomig, hogy étel volt a hűtőben.

– Honnan kaja? – faggattam rekedten. Nehezen ébredtem a délutáni szunyókálásból. Reggelente olyan energikus voltam, mint egy cukor-túladagolásos óvodáscsoport. De a délutáni szunyókálás után nem voltam szép látvány. És koherens gondolkodásra sem voltam képes.

Waylay hosszú pillantást vetett rám.

– Azt akarod kérdezni, hogy honnan van az étel?

Felemeltem az ujjamat, és megittam az üdítő maradékát.

– Igen – sóhajtottam végül, ahogy a hideg koffein és cukor a torkomat marta. – Azt. – Elhallgattam, hogy nem túl nőiesen böfögjek. – Bocsánat.

Waylay vigyorgott.

– Nash rendőrfőnök megkért egy hölgyet, hogy vásároljon be nekünk, amíg te az ágyadra csorgattad a nyáladat.