A fiaimnak,

akik mindig is hittek bennem,

és

Stephanie-nak,

aki segített, hogy újra higgyek magamban.

0.

Ha nem élsz veszélyesen,
megöl az unalom

A szélső terminál ajtajánál állok, a repülőgépet nézem, amire hamarosan fel fogok szállni, és közben mindent elkövetek, hogy ne boruljak ki teljesen.

Eddig nem sok sikerrel.

Nem csak azért, mert mindent magam mögött hagyok, amit eddig ismertem, habár két perccel ezelőttig ez volt a legfőbb problémám. Most azonban, ahogy ránézek erre a masinára, ami nem biztos, hogy megérdemli a repülő nevet, egy egészen újfajta pánik lesz úrrá rajtam.

– Szóval, Grace. – A férfi, akit Finn bácsikám küldött elém, hogy felvegyen, türelmes mosollyal néz végig rajtam. Azt hiszem, Philipnek hívják, de nem vagyok biztos benne. Olyan hangosan dobog a szívem, hogy alig hallom, amit mond. – Készen állsz a kalandra?

Nem. Nem, a legkevésbé sem – sem kalandra, sem semmi másra, ami rám vár.

Ha egy hónappal ezelőtt azt mondta volna nekem valaki, hogy egy repülőtér szélén fogok állni az alaszkai Fairbanksben, azt válaszoltam volna, hogy az illető nagyon el van tájolva. És ha azt is mondta volna, hogy azért leszek Fairbanksben, hogy felszálljak a valaha létező legkisebb repülő alkalmatosságra, és elmenjek vele a világ végére, jobban mondva a Denali, Észak-Amerika legmagasabb hegyének lábánál fekvő kisvárosba, azt mondtam volna, úgy el van tévedve, mint nyáron a Télapó.

Csakhogy harminc nap alatt nagyon sok minden megváltozhat. És még több mindent vehetnek el az embertől.

Valójában az elmúlt hetekben csupán egyetlen dologban lehettem biztos: bármennyire rosszul állnak is a dolgok, mindig lehet rosszabb…

1.

A landolás nem más,
mint levetni magad a földre
és remélni, hogy nem véted el

– Ott van! – mondja Philip, miközben több hegycsúcs fölött is elrepülünk. Leveszi az egyik kezét a botkormányról, és egy kis épületcsoportosulásra mutat a távolban. – Healy, Alaszka. Otthon, édes otthon.

– Ó, hűha. Ez annyira… – Apró. Nagyon-nagyon kicsinek tűnik. Sokkal kisebb, mint a mi lakónegyedünk San Diegóban, a város egészéről már nem is beszélve.

Persze innen a magasból nehéz bármit is tisztán látni. Na nem a hegyek miatt, amelyek rég elfelejtett szörnyekként tornyosulnak a terület fölé, hanem azért, mert most éppen a „polgári szürkületben” vagyunk, ahogy Philip nevezi ezt a furcsa, ködös, homályos időszakot, habár még alig múlt öt óra. Ennek ellenére azt jól látom, hogy abban az úgynevezett városban, amire Philip mutat, csupa szedett-vedett kinézetű épület áll véletlenszerűen elhelyezve.

– Érdekes. Nagyon… érdekesnek tűnik – fejezem be végül a mondatot.

Nem ez az első jelző, ami eszembe jut… hanem az a régi közhely, hogy a pokol tényleg befagyott… de ez a legudvariasabb, amit mondhatok, miközben Philip egyre lejjebb ereszkedik, és felkészül a leszállásra, ami bizonyára egy újabb traumatikus élmény lesz a sok megrázó élmény sorában, amelyek azóta értek, hogy tíz órával ezelőtt felszálltam a három repülőgépből az elsőre.

És valóban, épphogy megpillantom a repülőtérnek nevezett helyet ebben az ezerfős városban (köszönöm, Google), Philip megszólal:

– Kapaszkodj, Grace! Elég rövid a kifutópálya, mert egy hosszabb szakaszt nehéz lenne bármeddig is hó- és jégmentesen tartani, vagyis gyors landolás lesz.

Fogalmam sincs, mit jelent az, hogy „gyors landolás” , de nem hangzik jól.

Így hát megragadom az ajtóra erősített rudat, amit egész biztosan pont erre a célra szereltek fel, és belekapaszkodom, miközben egyre lejjebb ereszkedünk.

– Jól van, kölyök. Lesz, ami lesz! – mondja Philip. Mellesleg határozottan állíthatom, hogy ez a mondat egyike annak az öt kijelentésnek, amit soha nem akarsz hallani a pilótától, ha még a levegőben vagytok.

A föld fehéren és könyörtelenül terül el alattunk, én pedig szorosan behunyom a szemem.

Másodpercekkel később érzem, hogy a kerék leérkezik a földre. Ezután Philip olyan erősen fékez, hogy csak a biztonsági öv tart vissza attól, hogy lefejeljem a műszerfalat. A repülőgép nyüszít – nem tudom, melyik része adja ki ezt a szörnyű hangot, vagy esetleg ez egy kollektív lélekharang – ezért inkább úgy döntök, hogy nem foglalkozom vele.

Különösen, amikor elkezdünk balra csúszni.

Elharapom az ajkamat, a szememet továbbra is összeszorítom, miközben olyan hevesen dobog a szívem, hogy majd’ kiszakad a mellkasomból. Ha ez a vég, akkor nem akarom látni.

A gondolat eltereli a figyelmemet, és elmerengek azon, vajon mit látott az anyám és az apám feléjük közeledni. Mire befejezem a gondolatmenetet, Philip megállítja a remegő, nyöszörgő gépet.

Pontosan tudom, milyen érzés. Nekem még a lábujjam is reszket.

Félve nyitom ki a szememet, nagy nehezen leküzdöm a késztetést, hogy végigtapogassam magam, hogy tényleg egyben vagyok-e még. Philip azonban csak nevet és azt mondja:

– Ahogy a nagy könyvben meg van írva.

Talán, ha az a könyv egy horrorregény, amit fejjel lefelé olvasott. Visszafelé.

Inkább nem mondok semmit, csak a tőlem telhető legbarátságosabb mosolyt villantom rá, majd kihúzom a hátizsákomat az ülés alól. Kiveszem belőle a kesztyűt, amit Finn bácsi küldött, és felhúzom a kezemre. Ezután kinyitom a gép ajtaját, kiugrom, és egész végig azon imádkozom, hogy a térdem megtartson, amikor leérkezem a földre.

Megtart, de csak épphogy.

Néhány másodpercig várok, nem fogok-e mégis összecsuklani, és szorosabbra fogom magamon vadonatúj kabátomat, mert itt kint szó szerint mínusz tizenhárom fok van. Ezután hátramegyek a gép hátuljához, hogy kivegyem a három bőröndömet. Ez minden, ami az életemből megmaradt.

Összeszorul a szívem, amikor rájuk nézek, de nem engedem, hogy most arra gondoljak, mi mindent kellett magam mögött hagynom, sem arra, hogy idegenek laknak a házban, ahol felnőttem. Elvégre kit érdekel a ház, a rajzeszközök vagy a dobfelszerelés, amikor sokkal többet veszítettem ezeknél?

Inkább megragadom az egyik bőröndöt a repülőgép apró rakterében, és nagy nehezen letornázom a földre. Mielőtt benyúlhatnék a következőért, Philip már ott is van, és olyan könnyen kapja fel a maradék kettőt, mintha párnák lennének benne, nem pedig minden tulajdonom ezen a világon.

– Gyere, Grace! Menjünk, mielőtt összefagysz idekint! – A parkoló felé bök a fejével… még egy épület sincs, csak parkoló… ami körülbelül kétszáz méterre van tőlünk, én pedig majdnem felnyögök. Olyan hideg van, hogy most már amiatt reszketek. Hogy képes valaki így élni? Ez felfoghatatlan. Különösen, ha figyelembe vesszük, hogy amikor ma reggel felkeltem, huszonegy fok volt.

Nem tehetek mást, bólintok és úgy teszek, ahogy mondja. Megfogom a bőröndöm fülét, és elkezdem húzni a földön a kis, betonozott placc felé, ami bizonyára Healy város reptere. Nem is hasonlít San Diego nyüzsgő termináljára.

Philip könnyedén megelőz, két kezében egy-egy nagy bőrönd. Már éppen szólni akarok neki, hogy le is teheti és guríthatja, ám ahogy lelépek a kifutópályáról a havas földre – amely minden irányban körülvesz –, rájövök, miért viszi őket Philip a kezében. Lehetetlen ilyen nehéz bőröndöt a hóban húzni.

Mire elérek a parkoló (hála istennek, letakarított) feléig, fagyás közeli állapotba kerülök, hiába a meleg dzsekim és a műszőrme béléses kesztyűm.

Nem tudom, mit kellene tennem, hogyan fogok eljutni a bentlakásos iskolába, ahol a nagybátyám az igazgató, ezért odafordulok Philiphez, hogy megkérdezzem, létezik-e itt olyan, hogy taxi. Ám mielőtt megszólalhatnék, valaki kilép az egyik platós teherautó mögül a parkolóban, és egyenesen felém indul.

Azt hiszem, ő az unokatestvérem, Macy, de nehéz megállapítani, mert tetőtől talpig vastag védőruha borítja.

– Hát itt vagy! – kiált fel a mozgó sapka-, sál- és kabáthalom. Igazam volt, tényleg Macy az.

– Igen, itt vagyok – válaszolom szárazon, és arra gondolok, vajon túl késő-e ismét fontolóra venni a nevelőszülőket. Vagy a nagykorúsíttatást. Bármilyen élethelyzet jobb San Diegóban, mint egy olyan városban élni, amelynek repülőtere csupán egyetlen kifutópályából és egy apró parkolóból áll. Heather ki fog bukni, ha ezt elmondom neki.

– Végre! – mondja Macy, és kinyújtja a karját, hogy megöleljen. Ez egy kicsit fura. Egyrészt azért, mert ilyen sok ruha van rajta, másrészt pedig, mert vagy húsz centivel magasabb, mint én, pedig egy évvel fiatalabb nálam. Nemrég múlt tizenhat.
– Már több mint egy órája várlak.

Viszonzom az ölelést, de gyorsan elengedem és azt felelem:

– Ne haragudj, késett a repülő Seattle-ből. A vihar miatt nagyon nehéz volt felszállni.

– Igen, ezt gyakran halljuk itt – válaszolja fintorogva. – Biztos vagyok benne, hogy az ottani időjárás még rosszabb, mint a miénk.

Szeretnék ellenkezni – a több kilométeres hótakaró és annyi védőruha, hogy még egy űrhajós is megirigyelné, azért elég szörnyűnek tűnik nekem. De nem ismerem olyan jól Macyt, pedig unokatestvérek vagyunk, és a legkevésbé sem akarom megsérteni. Különben is, rajta és Finn bácsin kívül, meg most már Philipen kívül senkit nem ismerek ezen a helyen.

Nem beszélve arról, hogy ők az egyetlen élő családtagjaim.

Ezért csak vállat vonok.

Bizonyára ez a jó válasz, mert Macy visszamosolyog rám, majd Philiphez fordul, aki még mindig a kezében tartja a csomagomat.

– Nagyon köszönöm, hogy elment érte, Philip bácsi! Apa üzeni, hogy jön magának egy rekesz sörrel.

– Ugyan, szóra sem érdemes, Mace. Amúgy is dolgom volt Fairbanksben. – Olyan lazán mondja ezt, mintha nem lenne nagy ügy felszállni egy gépre, és néhány száz kilométert repülni. Persze itt, ahol nincs más, csak hegyek meg hó mindenfelé, talán tényleg nem az. Elvégre a Wikipédia szerint Healynek csupán egyetlen nagyobb útja van, amelyen meg lehet közelíteni a várost, és télen még az is gyakran járhatatlan.

Az elmúlt egy hónapot azzal töltöttem, hogy elképzeltem, vajon hogyan nézhet ki. Milyen lesz.

Gondolom, hamarosan megtudom.

– Azt mondja, pénteken átmegy a sörrel, és együtt nézhetik a meccset, mint két igazi jóbarát. – Azután felém fordul: – Apa nagyon sajnálja, hogy nem tudott kijönni érted, Grace, de történt valami vészhelyzet az iskolában, amit muszáj személyesen elintéznie. De azt mondta, szóljak neki, amint visszaérünk.

– Semmi baj – válaszolom, mert mi mást mondhatnék? Különben is, az elmúlt egy hónapban, amióta meghaltak a szüleim, megtanultam, hogy igazából semmi sem számít.

Kit érdekel, ki jön ki elém, ha végül eljutok az iskolába?

Kit érdekel, hogy hol lakom, ha nem a szüleimmel?

Philip elkísér minket a letakarított parkoló széléig, azután leteszi a bőröndjeimet. Macy búcsúzóul sietve megöleli, én pedig kezet fogok vele és azt motyogom:

– Köszönöm, hogy eljött értem!

– Nagyon szívesen! Ha bármikor pilótára lenne szükséged, én vagyok az embered. – Kacsint egyet, azután visszaindul a gépe felé.

Néhány másodpercig nézzük, ahogy távolodik, majd Macy megfogja mindkét bőröndöm fülét, és gurítani kezdi a földön, végig az apró parkolón át. Int nekem, hogy menjek utána és hozzam a maradék csomagot. Megteszem, habár legszívesebben visszafutnék a kifutópályára Philiphez, és beszállnék abba az apró repülőgépbe, majd követelném, hogy vigyen vissza
Fairbanksbe. Vagy ami még jobb… San Diegóba.

Ez az érzés csak erősödik, amikor Macy így szól:

– Nem kell pisilned? Még legalább másfél óra, amíg innen elérünk az iskoláig.

Másfél óra? Lehetetlennek tűnik, hiszen az egész város úgy nézett ki, mint amin tizenöt vagy maximum húsz perc alatt keresztül lehet menni. Na persze a levegőből nem láttam semmi olyan épületet, ami egy kicsit is hasonlítana egy közel négyszáz gyereket befogadó intézményhez, vagyis az iskola talán nem is pontosan Healyben van.

Önkéntelenül is arra gondolok, milyen sok hegy és folyó veszi körül ezt a várost mindenfelől, és hogy hova kerülök, mielőtt véget ér ez a nap. Egyébként mégis mit gondolt, hol pisilhetnék itt?

– Nem, kösz, jól vagyok – válaszolom egy pillanat múlva, bár a gyomrom felkavarodik és idegesen összerándul.

Ez az egész nap arról szólt, hogy ideérjek, és ez már önmagában is elég rossz volt. Amikor azonban elindulunk, magunk után húzva a bőröndjeimet a leszálló sötétben, a jéghideg levegő minden egyes lépésnél arcul csap, és hirtelen minden nagyon gyorsan, nagyon valóságossá válik. Különösen, amikor Macy átsétál a parkolón egy motoros szánhoz, amely a járda mellett áll.

Először azt hiszem, hogy csak viccel, de aztán elkezdi felpakolni a csomagjaimat a szán után kötött szánkóra. És ekkor rájövök, hogy ez tényleg megtörténik. Tényleg motoros szánon fogok utazni a majdnem sötétben, Alaszkán keresztül mínusz húsz fokban, ha hinni lehet a telefonom applikációjának.

Már csak a gonosz boszorkány hiányzik, hogy azt károgja, elkap engem meg a kiskutyámat is. Na persze ezen a ponton már valószínűleg nem számítana.

Rémült ámulattal nézem, ahogy Macy felerősíti a bőröndöket a szánkóra. Lehet, hogy fel kellene ajánlanom a segítségemet, de azt sem tudnám, hol kezdjek neki. Mivel a legkevésbé sem szeretném, hogy az a néhány megmaradt holmim a hegyoldalban szóródjon szanaszét, úgy döntök, ha valamikor érdemes a profikra hagyni a dolgot, akkor az most van.

– Ezekre szükséged lesz – mondja nekem, és kinyit egy kis táskát, ami már akkor is oda volt erősítve a szánkóra, amikor idejött. Egy ideig keresgél benne, aztán előhúz egy vastag sínadrágot és egy vastag gyapjúsálat. Mindkettő élénk rózsaszín, ami gyerekkoromban a kedvenc színem volt, de ma már nem annyira szeretem. Mégis nyilvánvaló, hogy emlékezett rá abból az időből, amikor utoljára találkoztunk, ami önkéntelenül is meghat, ahogy most felém nyújtja őket.

– Köszönöm! – Igyekszem mosolyogni, már amennyire képes vagyok rá.

Néhány sikertelen próbálkozás után sikerül felhúznom a nadrágot meleg alsóneműmre és emoji mintás gyapjú pizsamaalsómra (az egyetlen meleg nadrágra, amim van), amit a nagybátyám utasítására vettem magamra, mielőtt elindultam a repülővel Seattle-ből. Ezután hosszan nézem Macy szivárványszínű sálját, azt figyelem, hogyan van a nyaka és az arca köré tekerve, és megpróbálom utánozni.

Nehezebb, mint amilyennek tűnik, különösen úgy elhelyezni, hogy ne csússzon le minden egyes mozdulat után az orromról.

Végül sikerül, és Macy ekkor átnyújt nekem egy sisakot, ami a motoros szán kormányára volt felakasztva.

– A sisak szigetelt, ezért melegen tartja a fejedet, ráadásul megvéd, ha balesetünk lenne – közli. – Emellett van szemellenzője is, ami megvédi a szemedet a hideg levegőtől.

– A szemem is meg tud fagyni? – kérdezem nem kicsit megrettenve, miközben elveszem tőle a sisakot, és próbálok felülemelkedni azon, milyen nehéz levegőt vennem a számra és az arcomra tekert sálon keresztül.

– A szem nem tud megfagyni – válaszolja, közben igyekszik visszafojtani nevetését. – De a szemellenző megakadályozza, hogy könnyezzen, és így sokkal kényelmesebb lesz.

– Ja igen. – Lehajtom a fejem, és vér önti el az arcomat. – Idióta vagyok.

– Dehogyis. – Átkarolja a vállam és megszorítja. – Alaszka elsőre mindenkinek nagy falat. Bárkinek, aki idejön, meg kell tanulnia az itteni életet. Te is hamarosan belerázódsz.

Erre azért nem vennék mérget. Nem tudom elképzelni, hogy ez a hideg, idegen hely valaha is ismerős legyen nekem, de nem mondok semmit. Főleg úgy, hogy Macy milyen sok mindent tett már azért, hogy úgy érezzem, szívesen fogad.

– Nagyon sajnálom, hogy ide kellett jönnöd, Grace – teszi hozzá egy perc múlva. – Úgy értem, nagyon izgatott vagyok, hogy itt vagy, csak azt kívánom, bárcsak ne azért lenne, mert… – Elcsuklik a hangja, mielőtt befejezhetné a mondatot. De ehhez már hozzászoktam. A barátaim hetek óta tojáshéjon járkálnak körülöttem, és azt tapasztaltam, hogy senki sem akarja kimondani azokat a szavakat.

Most azonban túl fáradt vagyok ahhoz, hogy kimondjam helyette, ezért csak felveszem a sisakot és becsatolom úgy, ahogy Macy mutatta.

– Készen vagy? – kérdezi, miután felhelyeztem magamra az összes lehetséges védőfelszerelést.

A válasz nem változott azóta, amióta Philip ugyanezt kérdezte tőlem Fairbanksben. A legkevésbé sem.

– Igen. Teljesen.

Megvárom, hogy ő szálljon fel először a motoros szánra, azután felülök mögé én is.

– Kapaszkodj a derekamba! – kiáltja, miközben beindítja a motort, én pedig engedelmeskedem. Másodpercekkel később már száguldunk is a végtelen hosszan elterülő sötétben.

Még soha életemben nem féltem ennyire.

2.

Csak azért, mert toronyban élsz,
még nem leszel herceg

Az utazás nem is annyira rossz, mint gondoltam.

Úgy értem, nem jó, de ez inkább annak köszönhető, hogy egész nap úton voltam, és már szeretnék eljutni valahová – bárhová –, ahol tovább maradhatok, mint egy átszállásnyi idő. Vagy mint egy nagyon hosszú motoros szános utazás.

Ha pedig az a hely történetesen meleg és mentes a helyi vadállatoktól, amiket a távolban hallok üvölteni, akkor részemről rendben van. Különösen, mivel mindenem elzsibbadt a derekamtól lefelé.

Éppen azt próbálom kitalálni, hogyan leheljek életet zsibbadt fenekembe, amikor hirtelen letérünk az ösvényről (az „ösvény” szót itt a lehető leglazább értelemben használom), amit eddig követtünk, és elérünk egy fennsíkra a hegy oldalában. Miközben egy kisebb erdő fái között kanyargunk, fényt pillantok meg előttünk.

– Az a Katmere Akadémia? – kiáltom.

– Igen. – Macy egy kicsit lassít, és úgy kerülgeti a fákat, mintha egy hatalmas szlalompályán lennénk. – Körülbelül öt perc múlva odaérünk.

Hála istennek! Ha még tovább kellene itt ülnöm, lehet, hogy lefagyna két-három lábujjam, pedig dupla gyapjúzokni van rajtam. Úgy értem, mindenki tudja, hogy Alaszka hideg, de meg kell mondanom, hogy rohadtul hideg, és erre nem készültem fel.

Újabb üvöltés hallatszik a távolban, amikor kiérünk a fák közül, ám nehéz bármi másra figyelnem, mint az előttünk tornyosuló hatalmas épületre, amely minden egyes másodperccel egyre közelebbről látszik.

Vagy mondjam inkább azt, hogy az előttünk tornyosuló hatalmas kastélyra, mert ez az építmény nem is hasonlít a modern épületekhez, és egyáltalán nem olyan, mint bármelyik iskola, amit valaha láttam. Korábban megpróbáltam rákeresni a Google-ön, de kiderült, hogy a Katmere Akadémia olyan elit, hogy még a Google sem hallott róla.

Először is óriási. De tényleg monumentális… és hatalmas területen helyezkedik el. Innen úgy tűnik, mintha a kastély előtt lévő kőfal félig körülölelné a hegyet is.

Másodszor elegáns. Úgy értem, nagyon-nagyon elegáns, egy olyan építészeti stílusban épült, amiről csak a művészettörténet-órákon hallottam. Boltívek, külső támívek és hatalmas, díszes ablakok uralják a szerkezetet.

Harmadszor pedig, ahogy közelebb érünk, önkéntelenül is arra gondolok, hogy rosszul látok, vagy tényleg vízköpők – valódi vízköpők – állnak ki a kastély falából a magasban. Tudom, hogy csak képzelődöm, de hazudnék, ha azt mondanám, nem számítottam egy kicsit arra, hogy talán Quasimodo fogad minket, amikor végül ideérünk.

Macy lefékez a hatalmas kapu előtt, és beüti a kódot.

Másodpercekkel később kinyílik a kapu, és mi ismét elindulunk.

Minél közelebb érünk, annál szürreálisabb lesz ez az egész. Mintha belekerültem volna egy horrorfilmbe vagy egy Salvador Dalí-festménybe. Lehet, hogy a Katmere Akadémia egy gótikus kastély, de legalább nincsen körülötte várárok, állapítom meg magamban, amikor kiérünk az utolsó kis erdőből is. És a bejáratát sem őrzi tűzokádó sárkány. Csak egy hosszú, kanyargós bekötőút vezet oda, mint bármelyik másik elit magániskolánál, amit a tévében láttam… kivéve, hogy itt hó borítja az utat. Milyen meglepő.

Az utat, amely egyenesen az iskola hatalmas, elképesztően díszes bejáratához vezet.

Antik bejáratához.

Kastélykapujához.

Megrázom a fejem, hogy kitisztítsam. Úgy értem, milyen lett az életem?

– Mondtam, hogy nem lesz olyan vészes – szólal meg Macy, amikor lefékez a bejárat előtt, és felveri a havat. – Nem láttunk egyetlen rénszarvast sem, sőt még farkast sem.

Igaza van, ezért bólintok, és úgy teszek, mintha nem lennék teljesen megrendülve.

Úgy teszek, mintha a gyomrom nem rándult volna görcsbe, mintha az egész világ nem fordult volna fel fenekestől egy hónap alatt másodjára.

Úgy teszek, mintha jól lennék.

– Vigyük fel a csomagodat a szobádba, és csomagoljunk ki! Az majd segít ellazulnod.

Macy leszáll a szánról, ezután leveszi a sisakját és a sapkáját. Most először látom meg a sok védőöltözet nélkül, és önkéntelenül is elmosolyodom szivárványszínű haja láttán. Rövidre van vágva, tépett stílusban, aminek teljesen le kellett volna lapulnia háromórányi motorozás után, mégis úgy néz ki, mintha most lépett volna ki egy szépségszalonból.

Most, hogy belegondolok, a haja passzol a megjelenéséhez, mivel az összeillő dzsekije, csizmája és sínadrágja úgy fest, mintha egy alaszkai divatmagazin címlapjáról lépett volna le.

Ugyanakkor biztosra veszem, hogy én úgy nézek ki, mint aki néhányszor összecsapott egy dühös rénszarvassal. És veszített. Csúnyán. Ami jogos, mivel így is érzem magam.

Macy gyorsan leveszi a szánkóról a csomagomat, és ezúttal én fogok meg kettőt. Alig teszek azonban néhány lépést a hosszú úton a kastély lenyűgöző bejáratáig, máris alig kapok levegőt.

– A magasság miatt van – magyarázza Macy, és kivesz a kezemből egyet. – Nagyon gyorsan jöttünk felfelé, és mivel te a tengerszintről jössz, beletelik néhány napba, amíg hozzászoksz az itteni ritka levegőhöz.

A gondolattól, hogy alig kapok levegőt, beindul a pánikroham, amit egész nap alig tudtam féken tartani. Behunyom a szemem, veszek egy mély lélegzetet – vagy legalábbis olyan mélyet, amilyet itt lehet –, és próbálom megakadályozni, hogy elhatalmasodjon rajtam.

Öt másodpercig bent tartom a levegőt, majd kifújom. Belégzés, tíz másodpercig bent tartom, aztán kifújom. Belégzés, öt másodpercig tartom, aztán kifújom. Ahogy Heather anyukája tanította. Dr. Blake terapeuta, és adott néhány tanácsot, hogyan kezeljem az idegességet, amit a szüleim halála óta érzek. Sajnos nem vagyok biztos benne, hogy a tippjei ezzel a helyzettel is elbírnak, sőt abban sem, hogy én képes leszek megbirkózni vele.

Mégsem álhatok itt lefagyva örökké, mint az egyik rám bámuló vízköpő. Különösen úgy, hogy még behunyt szemem ellenére is érzem, ahogy Macy aggódva figyel.

Veszek még egy mély levegőt, azután kinyitom a szemem, és mosolyt küldök az unokatestvérem felé, amit egyáltalán nem érzek belül.

Tettesd, amíg meg nem valósul, ugye?

– Minden rendben lesz – nyugtat meg, a szemében együttérzés csillog. – Te csak maradj itt, és pihenj! Majd én felviszem a bőröndödet az ajtóhoz.

– Én is elbírom.

– Komolyan, nem gond. Csak szusszanj egy kicsit! – Felemeli a kezét az egyetemes jelzéssel, hogy „Állj!”. – Nem sietünk sehová.

A hangja szinte könyörög azért, hogy ne ellenkezzek, ezért nem teszem. Különösen, hogy a pánikroham miatt, amit egyre nehezebb visszatartanom, még nehezebben tudok levegőt venni. Ezért csak bólintok és nézem, ahogy – egyesével – felviszi a bőröndjeimet az iskola bejárati ajtajához.

Eközben egy színes villanás vonja magára a tekintetemet odafent.

Olyan gyorsan tűnik el, hogy miközben keresem, már abban sem vagyok biztos, hogy láttam egyáltalán. Csakhogy… ismét megjelenik. Egy piros villanás a legmagasabb torony ablakában.

Nem tudom, ki az, vagy egyáltalán miért számít, de megállok ott, ahol éppen vagyok. Nézem. Várom. Találgatok, vajon meg fog-e jelenni még egyszer, bárki legyen is az.

Nemsokára újra megpillantom.

Nem látom tisztán – messze van, sötét van, az ablak üvege eltorzítja a képet – de az a benyomásom, hogy egy erős állkapcsú, sötét és borzas hajú, piros dzsekis alakot látok világos háttér előtt.

Nem feltűnő, és nem indokolja semmi, hogy megakadt rajta a szemem. Azt pedig pláne nem, hogy miért tartotta meg a figyelmemet. Mégis azon kapom magam, hogy olyan hosszú ideig bámultam azt az ablakot, hogy Macy már mind a három bőröndömet felvitte a lépcső tetejére.

– Készen állsz rá, hogy újra megpróbáld? – kiált le fentről az ajtó elől.

– Igen, persze. – Elindulok felfelé az utolsó harminc-valahány lépcsőn, nem törődöm azzal, mennyire szédülök. Hegyibetegség… még egy dolog, ami miatt San Diegóban nem kellett aggódnom.

Fantasztikus.

Még egyszer utoljára felnézek az ablakra, és nem lep meg, hogy bármi volt is ott, ami engem nézett, már régen eltűnt. Ennek ellenére megmagyarázhatatlan csalódottság lesz úrrá rajtam. Aminek semmi értelme sincs, ezért lerázom magamról. Így is épp elég bajom van.

– Ez a hely hihetetlen – mondom az unokatestvéremnek, amikor kinyitja az ajtót és besétálunk.

Jóságos ég! Ha azt gondoltam, hogy a kastély kívülről impozáns látványt nyújt a hegyes boltívekkel és a faragott kövekkel, most, hogy belülről is látom… most, hogy bent vagyok, úgy érzem, pukedliznem illene. Vagy legalábbis alázatosan meghajolnom. Mármint, azta! Csak ámulok.

Nem tudom, hova nézzek először – a magas mennyezetre a bonyolult fekete kristálycsillárral, vagy a lobogó tüzű kandallóra, amely az előcsarnok teljes jobb oldali falát uralja.

Végül a kandalló mellett döntök, mert meleg. És mert elképesztően gyönyörű. A bonyolult mintájúra faragott, ólomüveg berakásos kandallópárkány visszaveri, és az egész helyiségben szétteríti a lángok fényét.

– Klassz, mi? – kérdezi Macy mosolyogva, amikor megáll mögöttem.

– Nagyon klassz – értek egyet vele. – Ez a hely…

– Varázslatos. Tudom. – Felvonja a szemöldökét. – Akarsz többet látni?

Tényleg akarok. Még korántsem vagyok meggyőződve róla, hogy ez az egész alaszkai bentlakásos iskolásdi jó dolog, de ez nem jelenti azt, hogy nem akarok jobban körülnézni a kastélyban. Úgy értem, ez tényleg egy kastély kőfallal és bonyolult szövésű faliszőnyegekkel, amik előtt muszáj megállnom, hogy megcsodáljam őket, miközben belépünk valami társalgószerű helyiségbe.

Az egyetlen probléma az, hogy minél beljebb megyünk az iskolába, annál több diákkal találkozunk. Egyesek csoportokba verődve állnak és beszélgetnek, nevetgélnek, míg mások a faasztaloknál ülnek, könyvek, telefonok vagy laptopok fölé hajolva. Az egyik helyiség hátsó sarkában antik kinézetű, többféle árnyalatú vörös és aranyszínű kárpittal borított kanapén hat fiú ül, és egy hatalmas tévén xboxozik. Néhányan köréjük gyűltek nézni a játékot.

Csak akkor jövök rá, amikor közelebb érünk, hogy nem a videójátékot nézik. Nem a könyveiket. De még a telefonjaikat sem. Mindannyian engem bámulnak, ahogy Macy átvezet – jobban mondva felvonultat – a helyiségben.

A gyomrom összerándul, lehajtom a fejem, hogy leplezzem nyilvánvaló zavaromat. Értem én, hogy mindenki kíváncsi az új lányra – különösen, ha az az igazgató unokahúga – de attól, hogy megértem őket, még nem lesz könnyebb elviselni ezt a fürkésző figyelmet egy csapat idegentől. Különösen, mivel biztos vagyok benne, hogy a hajam borzalmasan áll, miután lenyomta a sisak.

Túlságosan lefoglal az, hogy elkerüljem a szemkontaktust mindenkivel, és uraljam a légzésemet, ezért nem tudok megszólalni, miközben átsétálunk a szobán, azután kilépünk egy hosszú, kanyargós folyosóra. Végül azonban azt mondom Macynek:

– El sem hiszem, hogy ide jársz iskolába.

– Mindketten ide járunk – emlékeztet futó mosollyal kísérve.

– Igen, de… – Én csak most jöttem ide. És még sehol nem éreztem magam ennyire oda nem illőnek.

– De? – ismétli meg és felvonja a szemöldökét.

– Túl sok ez így egyszerre. – A külső fal gyönyörű ólomüveg ablakait nézem, valamint a mennyezet alatt húzódó, bonyolult faragású díszlécet.

– Ez igaz. – Lelassít, amíg utol nem érem. – De ez az otthonunk.

– A te otthonod – suttogom, és minden erőmmel próbálok nem gondolni a házra, amit elhagytam, ahol az édesanyám verandáján lévő szélharang és szélforgó volt a legvadabb dolog.

– A mi otthonunk – válaszolja, és előveszi a telefonját, majd küld egy gyors üzenetet. – Majd meglátod. És ha már itt tartunk, apa azt akarja, hogy kérdezzelek meg a szobaproblémát illetően.

– Szobaprobléma? – ismétlem meg, majd körülnézek a kastélyban, hirtelen szellemekre és megelevenedő páncélruhákra gondolok.

– Már minden egyágyas szobát kiadtunk erre a félévre. Apa viszont azt mondja, hogy áthelyezhetünk valakit az egyik egyágyasból, ha ilyet szeretnél, de nagyon bíztam benne, hogy inkább velem akarsz egy szobában lakni. – Egy pillanatra reménykedő mosoly ragyog fel az arcán, de gyorsan eltűnik, miközben folytatja: – Úgy értem, teljesen megértem, ha egyedül akarsz lenni azok után, hogy…

Megint az a befejezetlen mondat. Minden alkalommal megvisel. Általában figyelmen kívül hagyom, de most nem tudom visszafogni magam.

– Mi után?

Csak most az egyszer, azt akarom, hogy valaki más mondja ki. Talán akkor valóságosabb lesz, és kevésbé rémálomszerű.

Macynek viszont elakad a lélegzete, és olyan fehér lesz, mint a fal. Rájövök, hogy nem ő lesz az, aki megteszi. Igazságtalanság tőlem, hogy rá akarom kényszeríteni.

– Sajnálom – suttogja. Látszik rajta, hogy mindjárt sírva fakad. Nem! Na azt már nem! Azt nem engedem! Semmiképpen sem, amikor csak az tart össze, hogy szarkasztikus megjegyzéseket teszek, és képes vagyok egymástól teljesen elkülönítve kezelni a dolgokat.

Nem fogom megengedni, hogy bármelyik is meggyengüljön. Főleg nem itt, az unokatestvérem és mindenki más előtt, aki éppen erre jár. Nem most, amikor a rám irányuló tekintetekből nyilvánvaló, hogy én vagyok a legújabb látványosság az állatkertben.

Ezért ahelyett, hogy Macy karjába vetném magam, hogy átöleljen, amire pedig kétségbeesetten vágyom, ahelyett, hogy arra gondolnék, mennyire hiányzik az otthonom, a szüleim, az életem, elhúzódom tőle és a képességeimnek megfelelő, legszebb mosolyt villantom rá.

– Akkor mutasd meg nekem a szobánkat!

Az aggodalom nem tűnik el a szeméből, a tekintete azonban határozottan felragyog.

– A szobánkat? Tényleg?

Nagyot sóhajtok, és búcsút mondok a békés magányról szőtt álmaimnak. Nem olyan nehéz, mint gondoltam, de persze sokkal többet veszítettem az elmúlt egy hónapban, mint egy kis személyes tér.

– Tényleg. A közös szoba tökéletesen hangzik.

Egyszer már felzaklattam, ami annyira nem vall rám. Ahogy az sem, hogy miattam kirakjanak valakit a szobájából. Különben is, a gorombaság és a kivételezett helyzet biztos módja annak, hogy magamra haragítsak embereket – és ez jelenleg határozottan nem szerepel a teendőim listáján.

– Király! – vigyorog Macy, majd átölel és erősen magához szorít. Ezután rápillant a telefonjára és a szemét forgatja.
– Apa még mindig nem válaszolt az üzenetemre. Szörnyű, milyen ritkán nézi meg a telefonját. Szerintem várj meg itt, én pedig elmegyek, hogy megkeressem. Azt mondta, azonnal látni akar, ahogy megérkezünk.

– Én is veled mehetek…

– Csak ülj le, Grace! – Egy díszes, francia vidéki stílusú székre mutat, amely a lépcső mellett jobbra egy kis alkóvban áll egy sakkasztal mellett. – Biztosan kimerült vagy, ezt én elintézem. Pihenj egy kicsit, amíg idehozom apát!

Mivel igaza van – fáj a fejem, a mellkasom pedig még mindig szorít –, bólintok és lehuppanok a legközelebbi székre. Több ez, mint fáradtság. Semmi másra nem vágyom, mint hogy hátradőljek a széken, és egy pillanatra lehunyjam a szemem. De attól félek, hogy elalszom, ha megteszem. Azt pedig semmiképpen sem kockáztatom meg, hogy én legyek a lány a folyosón, akinek nyál csorog végig az arcán a legelső napján… vagy ami azt illeti, bármikor.

Nem azért, mert kifejezetten érdekel, inkább csak azért, hogy ne aludjak el, megfogom az előttem álló egyik sakkfigurát. Bonyolultan kifaragott kő, a szemem elkerekedik, amikor rájövök, hogy mit nézek. Egy tökéletesen megformált vámpírt, fekete köpenyével, félelmetes vicsorgásával és hosszú szemfogával. Olyan tökéletesen illik ennek a gótikus kastélynak a hangulatába, hogy önkéntelenül is elmosolyodom. Ráadásul igazi mestermunka.

Most már felkeltette az érdeklődésemet, ezért megfogok egy figurát a másik oldalról, és majdnem hangosan felnevetek, amikor rájövök, hogy az meg egy sárkány. Egy vad, fenséges példány, hatalmas szárnyakkal. Egyszerűen gyönyörű. Az egész készlet az.

Visszateszem, majd felveszek egy másik sárkányt. Ez már kevésbé ádáz, a szeme álmos, a szárnya be van hajtva, de még alaposabban kidolgozott. Jobban megnézem, és elámulok, hogy milyen aprólékosan van kifaragva. Tökéletes még a szárnya csúcsa is, a karma íve, mind azt tükrözik, milyen gondos munkát végzett vele a művész. Sosem voltam a sakk híve, de ettől a készlettől lehet, hogy kedvet kapok hozzá.

Amikor leteszem a sárkányfigurát, átnyúlok a másik oldalra és megfogom a vámpírkirálynőt. Gyönyörű. Hosszú, hullámzó haja és bonyolult díszítésű köpenye van.

– A helyedben én nagyon vigyáznék vele. Csúnya a harapása. – A mély, zengő hang olyan közelről szólal meg, hogy majdnem leesem a székről. Ehelyett csak összerezzenek, hangos koppanással visszateszem a sakkfigurát a táblára, aztán megpördülök… a szívem hevesen dobog… és szemtől szemben találom magam a legfélelmetesebb fiúval, akit valaha láttam. Nem csak azért, mert szexi… habár határozottan az.

Mégis van benne valami más, valami több, valami erős és lehengerlő, amit nem tudok megfejteni. Mármint, persze. Olyan az arca, amiről a tizenkilencedik századi költők imádtak írni: túl komor ahhoz, hogy gyönyörű legyen, ugyanakkor túlságosan lenyűgöző, hogy bármi mást lehessen mondani rá.

Elképesztően magas arccsont.

Telt, vörös ajak.

Olyan éles áll, hogy szinte vágni lehet vele.

Sima, alabástromfehér bőr.

És a szeme… feneketlen obszidián, ami mindent lát, de semmit sem árul el. A leghosszabb és legérzékibb szempillák veszik körül, amiket valaha láttam.

Ami pedig még ennél is rosszabb, hogy az a mindentudó szem lézerként szegeződik rám, én pedig hirtelen megrémülök, hogy mindent lát rajtam, amit olyan hosszú ideig elszántan próbáltam titkolni. Megpróbálom lehajtani a fejem, elszakítani a tekintetem az övétől, de képtelen vagyok rá. Rabul ejt a pillantása, megbabonáz a belőle sugárzó, mágneses vonzerő.

Nagyot nyelek, hogy levegőhöz jussak.

Nem sikerül.

Most már vigyorog, a szája egyik sarka ferde mosolyra húzódik, amit minden porcikámban érzek. Ettől csak még rosszabb lesz az egész, mert az az önelégült vigyor arról árulkodik, hogy pontosan tudja, milyen hatással van rám. És ami még rosszabb, élvezi is.

A felismeréstől bosszúság hasít belém, ami felolvasztja a zsibbadtságot, amely a szüleim halála óta körbevesz. Felébreszt a kábulatból, ami az egyetlen dolog volt, amely visszatartott attól, hogy egész nap, mindennap azt üvöltsem, mennyire igazságtalan, ami történt. Hogy üvöltsek a fájdalom, a rémület és a tehetetlenség miatt, ami átvette az uralmat az életem fölött.

Nem jó érzés. És az, hogy mindezt ez a srác váltja ki belőlem, vigyorral az arcán, a hideg szemével, ami nem hajlandó elengedni az enyémet még akkor sem, amikor azt követeli, hogy ne nézzek túl mélyen bele, még jobban feldühít.

Ez a harag ad erőt, hogy elszakítsam tőle a tekintetem. Elfordítom a fejem, kétségbeesetten keresek valami mást… bármi mást… amit nézhetek.

Sajnos olyan közel áll pont előttem, hogy mindent eltakar a testével.

Elszántan kerülöm a pillantását, mindegy, csak ne oda nézzek. Így viszont magas, karcsú alakjára téved a szemem. Ó, bárcsak ne tettem volna, mert fekete farmerja és pólója csak még jobban kihangsúlyozza lapos hasát és kemény, jól kivehető bicepszét. Nem beszélve széles válláról, amivel mindent kitakar előttem.

Ha pedig hozzávesszük sötét, dús haját, ami épp csak egy kicsit hosszabb a kelleténél, előrehullik az arcába, és eltakarja őrülten különleges arccsontját, nem tehetek mást, minthogy megadom magam. Nincs mit tenni, muszáj bevallanom – ellenszenves vigyor ide vagy oda – ez a srác baromi vonzó.

Kicsit gonosz, nagyon vad, és totálisan veszélyes.

Az a kevés oxigén, amit sikerült ezen a magaslati helyen a tüdőmbe szívnom, teljesen eltűnik, amikor erre rájövök. Ettől pedig még dühösebb leszek. Mert ne már! Mikor lettem egy kamaszoknak szóló regény hősnője? Az a lány, aki elájul az iskola legjóképűbb és legelérhetetlenebb srácától?

Pfuj! Nem fog megtörténni.

Elhatározom, hogy csírájában elfojtom ezt az érzést, bármi legyen is ez, ezért kényszerítem magam, hogy újra ránézzek. Ezúttal, amikor találkozik és összecsap a tekintetünk, rájövök, hogy nem számít, ha én úgy viselkedek, mint egy hatalmas, romantikus közhely.

Mert ő nem az.

Egyetlen pillantás és tudom, hogy ez a sötét hajú fiú a tekintetéből sugárzó zárkozottsággal, és a menj-a-picsába stílusával nem főhőse senki történetének. Legkevésbé az enyémnek.

3.

Nem csak a vámpírkirálynőknek
csúnya a harapása

Elhatározom, hogy véget vetek ennek a farkasszemet nézésnek, mert kezd erőfitogtatás-jelleget ölteni, ezért keresek valamit, amivel megtörhetem a csendet. Végül úgy döntök, arra az egyetlen dologra reagálok, amit a srác eddig mondott nekem.

– Kinek csúnya a harapása?

Kinyújtja mellettem a karját, kezébe veszi azt a sakkfigurát, amit letettem, és felemeli a királynőt, hogy én is lássam.

– Ő nem valami kedves.

Döbbenten bámulok rá.

– Ez egy sakkfigura.

Obszidián szeme viszonozza a pillantásomat.

– És? Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt akarom mondani, hogy ez egy sakkfigura. Márványból készült. Nem tud megharapni senkit.

Előrebiccenti a fejét egy amolyan sosem lehet tudni gesztussal.

– „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a pokolban, mint amit össze bír álmodni a tudomány.”

– A földön – javítom ki, mielőtt visszafoghatnám magam.

Kérdőn felvonja egyik éjfekete szemöldökét, ezért folytatom:

– Az idézet úgy szól, „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a földön, mint amit össze bír álmodni a tudomány.”

– Valóban? – Az arca nem változik, de a hangjában van valami gúnyos felhang, ami addig nem volt ott. Mintha én hibáztam volna, nem pedig ő. Pedig tudom, hogy igazam van, emelt irodalmon éppen most fejeztük be a Hamletet múlt hónapban, és a tanárom nagyon sok időt töltött ezzel az idézettel. – Nekem jobban tetszik az én változatom.

– Még akkor is, ha hibás?

– Pont azért, mert hibás.

Fogalmam sincs, hogy mit kellene erre mondanom, ezért csak megrázom a fejem, és arra gondolok, mennyire tévednék el, ha most elindulnék megkeresni Macyt és Finn bácsit. Valószínűleg nagyon, tekintve, hogy mekkora ez a hely, de kezdem úgy érezni, hogy megérné a kockázatot. Mivel minél hosszabb ideig maradok itt, annál inkább rájövök, hogy ez a srác legalább annyira félelmetes, mint amennyire érdekes.

És nem tudom, melyik a rosszabb. Egyre bizonytalanabb vagyok abban, hogy meg akarom-e tudni.

– Mennem kell. – Nagy nehezen kimondom a szavakat, és csak ekkor jövök rá, hogy erősen összeszorítottam az állkapcsomat.

– Igen, ez igaz. – Tesz egy kis lépést hátra, és a társalgó felé bök a fejével, amelyen Macy és én átjöttünk. – Arra van az ajtó.

Nem erre a válaszra számítottam, ezért váratlanul ér.

– És akkor mi van? Vigyázzak, hogy ne üssön meg, amikor kimegyek rajta?

Vállat von.

– Ha kimész ebből az iskolából, nem érdekel, hogy megüt-e az ajtó, vagy sem. A nagybátyádat már figyelmeztettem, hogy nem leszel itt biztonságban, de nyilvánvalóan nem szeret téged túlzottan.

Harag lobban lángra bennem a szavai hallatán, és elűzi a zsibbadtság utolsó morzsáit is, amely eddig kínzott.

– Ki vagy te egyáltalán? Katmere saját elriasztó bizottsága?

– Elriasztó bizottság? – A hangja most olyan ellenszenves, mint az arca. – Hidd el nekem, az én üdvözlésem lesz a legkedvesebb, amit itt kapsz.

– Szóval ez lenne az? – Felvonom a szemöldököm és szélesre tárom a karom. – A nagy „Isten hozott Alaszkában” fogadtatás?

– Sokkal inkább isten hozott a pokolban. Most pedig húzz a francba.

Az utolsó szavakat már dühösen veti oda, és ettől a torkomba ugrik a szívem. Azonkívül a haragom is kilő a sztratoszférába.

– A seggedbe dugott karó miatt vagy ekkora tahó? – kérdezem. – Vagy alapból ilyen elragadó a személyiséged?

Nagyon gyorsan és izzó dühvel hagyják el a számat a szavak, még mielőtt átgondolhatnám, hogy mit mondok. De miután kimondtam, nem bánom meg. Hogyan is tehetném, amikor döbbenet suhan át az arcán, és végre letörli róla azt az idegesítő vigyort.

Legalábbis egy pillanatra. Aztán visszavág:

– Meg kell mondanom, ha csak ennyire futja tőled, akkor egy órát sem adok neked itt.

Tudom, hogy nem kellene megkérdeznem, de olyan önelégülten néz rám, hogy nem bírom visszafogni magam.

– Mielőtt mi lesz?

– Mielőtt valaki felfal. – Nem teszi hozzá, hogy „nyilvánvalóan”, de látszik rajta, hogy ezt gondolja. Ami még jobban feldühít.

– Komolyan? Úgy döntöttél, hogy ez lesz a sorsom? – A szemem forgatom. – Na ne szívd a vérem, ember!

– Nem terveztem, kösz szépen. – Végignéz rajtam. – Biztos vagyok benne, hogy még előételnek sem lennél elég.

Ekkor azonban közelebb lép hozzám, lehajol, és szinte a fülembe suttog:

– Talán mégiscsak beléd kóstolok. – A foga hangosan összecsattan, az éles hang hallatán összerezzenek és megborzongok egyszerre.

Amit gyűlölök… nagyon.

Körülnézek, kíváncsi vagyok, hogy más is tanúja-e ennek a beszélgetésnek. Ám amíg korábban mindenki engem bámult, most úgy tűnik, mindenki a saját dolgával foglalkozik, és senki nem néz rám. Az egyik magas, vörös hajú, vékony fiú olyan furcsán fordítja oldalra a fejét, miközben átmegy a helyiségen, hogy majdnem összeütközik egy másik diákkal.

Ez mindent elmond arról, amit tudnom kell erről a srácról.

Elhatározom, hogy visszaszerzem az irányítást a helyzet – és saját magam – fölött, ezért hátralépek egy nagyot. Nem foglalkozom a gyomromban repdeső pterodaktiluszokkal, csak azt kérdezem:

– Neked meg mi bajod van? – De komolyan. Olyan bunkó, mint egy veszett jegesmedve.

– Ráérsz két-háromszáz évig? – Ismét ott van az arcán az az önelégült vigyor… nyilvánvalóan büszke arra, hogy kihozott a sodromból… ezért egy pillanatra, de csak egy pillanatra arra gondolok, milyen jó lenne behúzni egyet egyenesen abba a bosszantó szájába.

– Tudod, mit? Tényleg nem muszáj ilyen…

– Ne mondd meg nekem, hogy mit csináljak! Főleg akkor, ha fogalmad sincs, hogy mibe sétáltál bele!

– Jaj, ne! – Megjátszom, hogy megijedek. – Most jön az, hogy elmondod nekem, milyen nagy, gonosz szörnyetegek vannak odakint a nagy, gonosz alaszkai vadonban?

– Nem, most jön az, hogy megmutatom neked, milyen nagy, gonosz szörnyetegek vannak itt, ebben a kastélyban. – Tesz egy lépést előre, és közvetlenül előttem áll meg.

A szívem ismét hevesen kezd dobogni, olyan szaporán ver, mint egy kalitkába zárt madár, ami ki akar szabadulni.

Gyűlölöm.

Gyűlölöm, hogy fölém kerekedett, gyűlölöm, hogy ilyen közel van hozzám, és olyan sok mindent érzek, amit nem lenne szabad egy olyan srác iránt, aki totál bunkó volt velem. És még jobban gyűlölöm, amit a szemében látok, mintha pontosan tudná, hogy mit érzek.

Megalázó, hogy ilyen heves reakciót vált ki belőlem, miközben ő csak megvetést érez irántam, ezért ismét teszek egy reszkető lépést hátrafelé. Majd még egyet. És még egyet.

Ő azonban követ, ahányszor hátralépek, ő annyiszor lép előre, és végül csapdába esem a sakkasztalnál, ami a combomhoz nyomódik. Nem tudok hova menekülni, megrekedtem itt előtte, miközben hozzám hajol, még közelebb jön, hogy végül az arcomon érzem meleg lélegzetét, és selymes, fekete haja a bőrömet súrolja.

– Te meg mit…? – Az a kis levegő is bent reked, amit sikerült beszívnom. – Mit csinálsz? – kérdezem, amikor kinyújtja előre a kezét mellettem.

Először nem válaszol. Azután elhúzódik, és a kezében tartja az egyik sárkány sakkfigurát. Felemeli, hogy én is lássam. Az egyik szemöldöke kihívóan felemelkedik, úgy válaszol:

– Te akartad látni a szörnyetegeket.

Ez a figura vad, a szemét összehúzza, a karmait felemeli, a szája nyitva van, látszik éles, recés foga. De akkor is csak egy sakkfigura.

– Nem félek egy nyolccentis sárkánytól.

– Pedig jobban tennéd.

– Pedig nem félek. – A szavak fojtottabban csendülnek fel, mint ahogy szeretném, mert lehet, hogy egy lépést hátrált tőlem, de még mindig nagyon közel áll. Olyan közel, hogy érzem az arcomon a leheletét és a testéből sugárzó meleget. Olyan közel, hogy ha egy nagy levegőt vennék, a felemelkedő mellkasom az övéhez érne.

A gondolatra ezernyi pillangó kezd repdesni a gyomromban. Nem tudok hátrálni, de hátrébb tudok hajolni egy kicsit az asztalra. Meg is teszem… miközben a srác feneketlen sötét szeme minden mozdulatomat követi.

A csend hosszúra nyúlik közöttünk, eltelik egy… tíz… huszonöt másodperc is, mire végül azt kérdezi:

– Szóval, ha nem félsz azoktól a lényektől, amik az éjszakában járnak, akkor mitől félsz?

Eszembe jut a szüleim összetört kocsija, aztán az összezúzódott testük. San Diegóban – és valójában az egész világon Finnt és Macyt leszámítva – én voltam az egyetlen hozzátartozójuk, ezért nekem kellett a hullaházba mennem. Nekem kellett azonosítanom a holttestüket. Látnom kellett összeroncsolódott, véres, összetört testüket, mielőtt a halottasháznak esélye lett volna újra elfogadható állapotba hozni őket.

Ismét eltölt az az ismerős fájdalom, ezért azt teszem, amit hetek óta mindig: félresöpröm. Úgy teszek, mintha nem is létezne.

– Nem sok mindentől – válaszolom olyan flegmán, amennyire csak tudom. – Nem sok mindentől félhet az, aki már elveszített mindent, ami számít.

Megdermed a szavaim hallatán, az egész teste megfeszül, és úgy érzem, össze fog omlani. Még a szeme is megváltozik, egy pillanat alatt eltűnik belőle a vad kifejezés, csak a csend marad.

A csend és egy olyan mély fájdalom, amit alig látok meg a maga köré emelt, rengeteg védőpajzs mögött.

De mégis meglátom. Sőt, érzem is, és az én fájdalmamhoz szól.

Szörnyű és lenyűgöző érzés egyszerre. Olyan szörnyű, hogy alig bírom elviselni. És olyan lenyűgöző, hogy nem tudok véget vetni neki.

Ezért nem teszem. És ő sem.

Ehelyett csak állunk ott kővé dermedve. Lesújtva. Saját borzalmas fájdalmunk összekapcsol minket, érzem a köteléket, de nem vagyok képes felfogni.

Nem tudom, mennyi ideig állunk így, némán bámulva egymás szemébe.

Elfogadjuk egymás szenvedését, mert a sajátunkat képtelenek vagyunk.

Elég hosszú idő telik el ahhoz, hogy az ellenséges érzések elpárologjanak belőlem.

Elég hosszú ahhoz, hogy meglássam az ezüst pöttyöket éjfekete szemében – mintha távoli csillagok lennének a sötétben ragyogva, amit nem is próbál elrejteni.

Elég hosszú ideig állunk így ahhoz, hogy megzabolázzam vadul dobogó szívemet.

Legalábbis addig, amíg felém nem nyújtja a kezét, és meg nem fogja az egyik göndör hajfürtömet.

Mert ettől egy pillanat alatt elakad a lélegzetem.

Forróság önt el, miközben kihúzza a fürtöt, és először érzek melegséget azóta, hogy kinyitottam Philip repülőgépének ajtaját Healyben. Zavarba ejtő és letaglózó érzés, fogalmam sincs, mit kezdjek vele.

Öt perccel ezelőtt ez a srác egy igazi seggfej volt velem. Most pedig… most már nem tudok semmit. Csak azt, hogy térre van szükségem. És alvásra. Meg arra, hogy néhány percig rendesen kapjak levegőt.

Ezzel a szándékkal felemelem mindkét kezem, és megtaszítom a vállát, hogy egy kicsit eltoljam magamtól. Olyan érzés, mintha egy gránitfalat akarnék arrébb tolni. Meg sem moccan.

Legalábbis amíg azt nem suttogom:

– Kérlek!

Néhány másodpercig vár, miközben a fejem szédül, a kezem pedig reszket, azután végül hátralép egyet, és elengedi a tincset.

Miközben eltávolodik egy kicsit, beletúr sötét hajába. Hosszú fürtjei csak annyira simulnak hátra, hogy láthatóvá váljon egy recés szélű sebhely a bal szemöldöke közepétől kiindulva lefelé, egészen a szája bal sarkáig. Vékony és fehér, alig észrevehető halvány bőrén, de attól még ott van – különösen a sötét szemöldöke végénél látszik az a gonosz V alak.

Ettől kevésbé vonzónak kellene tűnnie, valahogy – bárhogy – semlegesítenie kellene a kinézete lenyűgöző erejét. A sebhely azonban csak még jobban kihangsúlyozza veszélyes mivoltát, amitől már nemcsak egy újabb angyalarcú, csinos fiú, hanem ezerszer vonzóbb. Egy bukott angyal rosszfiús beütéssel… és számtalan történettel, melyek kisugárzásának alapját adják.

Ha hozzávesszük a fájdalmat, amit korábban éreztem benne, sokkal… emberibb lett. Olyasvalaki, akivel tudok azonosulni, és aki ettől még inkább ellenállhatatlan lesz… a belőle sugárzó sötétség ellenére is. Egy ilyen sebhely felfoghatatlan sérülés következménye. Több száz öltés, számtalan operáció és hónapokon vagy akár éveken át tartó gyógyulás. Gyűlölöm, hogy így szenvedett, ezt nem kívánom senkinek, pláne nem ennek a srácnak, aki megrémít, frusztrál és izgat is egyszerre.

Tudja, hogy megláttam a heget… látom abból, ahogy összehúzza a szemét. Ahogy megfeszül a válla, és ökölbe szorul a keze. Lehajtja fejét, hogy a haja ismét eltakarja az arcát.

Gyűlölöm ezt, gyűlölöm, hogy úgy gondolja, el kell rejtenie valamit, amit pedig az erény jeleként kellene viselnie. Hatalmas erő kell ahhoz, hogy egy ilyet túléljen az ember, hatalmas erő, hogy a másik oldalon jöjjön ki belőle, és büszkének kellene lennie rá, hogy volt hozzá ereje. Nem pedig szégyellnie a belőle visszamaradó heget.

Mielőtt tudatosulna bennem a mozdulat, kinyújtom felé a kezemet, és a tenyerembe fogom sebhelyes arcát.

Sötét szeme felizzik, és azt gondolom, el fog lökni magától, de végül nem teszi. Csak áll ott, hagyja, hogy hosszú pillanatokig simogassam az arcát – és a sebhelyét – a hüvelykujjammal.

– Sajnálom – suttogom, amikor vége meg tudok szólalni a torkomat szorító gombóctól. – Ez biztosan szörnyen fájhatott.

Nem válaszol, csak behunyja a szemét, a tenyerembe hajtja az arcát, és vesz egy hosszú, reszkető lélegzetet.

Azután elhúzódik, hátralép, és most először ő távolodik el tőlem, amióta mögém osont. Ami hirtelen úgy tűnik, mintha egy emberöltővel ezelőtt történt volna.

– Nem értelek téged – mondja váratlanul. Hipnotikus hangja olyan halk, hogy alig hallom.

– „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a pokolban, mint amit össze bír álmodni a tudomány” – válaszolom, szándékosan az általa helytelenül idézett sorokat használva.

Megrázza a fejét, mintha megpróbálná kitisztítani. Nagy levegőt vesz, azután lassan kifújja.

– Ha nem mész el…

– Nem mehetek el – vágok közbe. – Nincs hova mennem. A szüleim…

– Meghaltak. Tudom. – Komoran elmosolyodik. – Jól van. Ha nem fogsz elmenni, akkor nagyon-nagyon figyelj arra, amit most mondok!

– Mit…?

– Kerüld a feltűnést! Ne nézz túl hosszan senkire és semmire! – Előrébb hajol, a hangja halkan zeng, amikor befejezi. – És mindig, mindig legyél nagyon éber!

4.

A csillogó páncél olyan idejétmúlt

– Grace! – Finn bácsikám hangja visszhangzik a folyosón, én pedig ösztönösen felé fordulok. Elmosolyodom és integetek, habár még mindig nem tértem magamhoz az előbbi, nagyon is figyelmeztetésnek tűnő tanács után.

Visszafordulok, hogy szembenézek Mr. Magas, Sötét és Mogorvával, hogy megtudjam, szerinte mitől kellene annyira félnem – de már nincs ott.

Körülnézek, ki akarom deríteni, hová ment, de mielőtt megtalálhatnám, Finn bácsi hevesen magához ölel, és felemel a földről. Én belekapaszkodom, engedem, hogy megnyugtató illata vigasztaljon – ugyanaz az erdei illat, amit apa is használt.

– Sajnálom, hogy nem tudtam kimenni eléd a repülőtérre. Néhány gyerek megsérült, és el kellett rendeznem a dolgot.

– Semmi baj. Jól vannak?

– Igen. – Megrázza a fejét. – Csak néhány idióta, akik idiótán viselkednek. Tudod, milyenek a fiúk.

Már éppen meg akarom mondani neki, hogy fogalmam sincs, milyenek a fiúk – az iménti találkozásom is ezt bizonyítja –, de valami furcsa ösztön, amit nem értek, azt súgja, hogy ne említsem a srácot, akivel az előbb beszéltem. Ezért nem teszem. Inkább csak felnevetek és bólogatok.

– De ne beszéljünk többet az igazgatói feladataimról! – mondja, és megint sietve magához ölel, azután hátradől, és az arcomat fürkészi. – Milyen volt az út? És ami még fontosabb, hogy vagy?

– Hosszú volt – válaszolom. – De rendben ment. És jól vagyok. – A nap mottója.

– Biztos vagyok benne, hogy a „jól” kifejezetten túlzás. – Felsóhajt. – Csak elképzelni tudom, milyen nehéz lehetett neked ez a néhány hét. Bárcsak tovább maradhattam volna a temetés után.

– Semmi baj. Az ingatlantársaság szinte mindent elintézett. Heather és az anyja pedig gondoskodtak minden másról. Esküszöm.

Nyilvánvaló, hogy szeretne még valamit mondani, de az is nyilvánvaló, hogy nem akar jobban belemenni a témába itt a folyosó közepén. Ezért végül csak bólint és így szól:

– Akkor jól van. Magadra hagylak Macyvel, hogy berendezkedj. De holnap reggel gyere be hozzám, és megbeszéljük az órarendedet. Azonkívül bemutatlak a tanácsadónknak, dr. Wainwrightnak. Szerintem kedvelni fogod a hölgyet.

Ja igen. Dr. Wainwright. Az iskolai tanácsadó, aki Heather anyja szerint pszichológus is. És nem akármilyen pszichológus. Nyilvánvalóan az én pszichológusom, mivel ő és a nagybátyám egyaránt úgy gondolják, hogy szükségem van rá. Szeretnék vitatkozni velük, de mivel az elmúlt hónapban minden reggel komoly erőfeszítésembe került, hogy ne sírjak a zuhany alatt, úgy vélem, talán mégiscsak jót tenne.

– Rendben, hát persze.

– Éhes vagy? Küldök fel vacsorát, mivel lemaradtál róla. És van még valami, amit meg kell beszélnünk. – Összehúzott szemmel néz rám. – Mondd csak… hogy viseled a nagyobb tengerszint feletti magasságot?

– Jól vagyok. Nem nagyszerűen, de jól.

– Igen. – Megint végignéz rajtam tetőtől talpig, azután együttérzően megköszörüli a torkát, és Macyhez fordul: – Gondoskodj róla, hogy bevegyen néhány Advilt, amikor felértek a szobátokba, és igyon sok vizet. Majd küldök fel levest és gyömbéritalt. Ma este még ne terheljük túl a gyomrát, nézzük meg, hogy érzi magát holnap reggel.

– Jól van. – Remekül hangzik, mivel már az evés gondolatától is hányingerem támad. – Rendben.

– Örülök, hogy itt vagy, Grace. És ígérem, hogy nemsokára könnyebb lesz.

Bólintok, mert mi mást tehetnék? Nem örülök, hogy itt vagyok – úgy érzem, hogy Alaszka olyan, mintha a holdon lennék – de benne vagyok, hogy könnyebb legyen egy idő után. Csak szeretnék végre egy napot úgy átélni, hogy ne érezzem pocsékul magam.

Reméltem, hogy a holnap lesz az, de közben megismertem Mr. Magas, Sötét és Mogorvát, és csak arra tudok gondolni, hogy nézett rám, amikor azt mondta, menjek el a Katmere-ből.

És hogy milyen komor lett a szeme, amikor azt mondtam, nem tehetem. Szóval… valószínűleg nem a holnapi nap lesz az.

Úgy vélem, végeztünk, ezért megfogom az egyik bőröndöm fülét, a nagybátyám azonban így szól:

– Ne aggódj a csomagok miatt! Majd idehívok valakit, hogy… – Elhallgat, és elkiáltja magát a folyosón: – Hé, Flint! Gyere ide, és segíts nekik, légy szíves!

Macy furcsa hangot ad ki, amely félúton van a nyögés és a halálhörgés között, miközben az apja elindul a folyosón, valószínűleg azért, hogy utolérje ezt a Flint nevű fiút.

– Gyere, menjünk, mielőtt apa megtalálja őt! – Megfogja a maradék két bőröndömet, és valósággal futásnak ered a lépcső felé.

– Mi a baj ezzel a Flinttel? – kérdezem, azután megfogom a harmadik bőröndöt, és próbálok lépést tartani vele.

– Semmi! Nagyszerű srác. Elképesztő. Amellett szuper jóképű. Nem kell, hogy így lásson minket.

Azt megértem, hogy úgy véli, engem nem kell ilyen állapotban látnia, mivel biztos vagyok benne, hogy félholtnak nézek ki. Ő viszont…

– Te remekül festesz.

– Ó, nem. Egyáltalán nem. De gyere már! Tűnjünk el…

– Hé, Mace! Hagyd azokat a bőröndöket! Majd én felviszem helyetted. – Egy mély hang szólal meg zengőn néhány lépcsőfokkal alattunk, én pedig megfordulok és megpillantok egy szakadt farmeres, fehér pólós srácot, ahogy felénk szalad. Magas – nem annyira, mint Mr. Magas, Sötét és Mogorva, de legalább annyira izmos. Ám a hasonlóságok itt véget is érnek, mert amíg a másik fickó sötét és hideg, Flint világos és tüzes.

Ragyogó borostyánszínű szeme mintha belülről izzana.

A bőre meleg és barna.

Fekete raszta haja van, ami remekül áll neki.

És talán az a legérdekesebb rajta, hogy a szeme is mosolyog, ami annyira különbözik a másik srác jeges tekintetétől, mint amennyire a csillagok különböznek a végtelen, éjfekete égbolttól.

– Elboldogulunk – mondja Macy, a srác azonban nem foglalkozik vele, hármasával veszi a lépcsőfokokat és felszalad hozzánk.

Először mellettem áll meg, óvatosan kiveszi a kezemből a bőrönd fülét, pedig úgy szorítom, mintha az életem függene tőle.

– Szia, Új Lány! Hogy vagy?

– Jól, csak…

– Rosszul van, Flint! – kiált utánunk a nagybátyám odalentről. – A magasság miatt.

– Ja, igen. – A srác szeme együttérzően ragyog. – Az szívás.

– Egy kicsit, igen.

– Akkor gyere, Új Lány! Mássz fel a hátamra! Majd én felviszlek a lépcsőn.

Már a gondolattól is még jobban felfordul a gyomrom.

– Hogy micsoda? N-nem, nem szükséges. – Egy kicsit hátrálok tőle. – Tudok járni…

– Gyere már! – Behajlítja a térdét, hogy könnyebben felmászhassak szuper széles hátára. – Három hosszú lépcsősor áll előtted.

Valóban hosszú az a három lépcsősor, mégis inkább meghalnék, minthogy felmásszak egy idegen hátára.

– Biztos vagyok benne, hogy neked még hosszabb lesz, ha engem is vinned kell.

– Ugyan már! Te olyan kicsi vagy, észre sem fogom venni. Most akkor jössz, vagy felkapjalak, és a vállamra vesselek?

– Azt nem tennéd – mondom neki.

– Fogadjunk? – kérdezi elragadó vigyorral, mire elnevetem magam.

Ennek ellenére nem szállok fel a hátára. Semmiképpen nem fog az iskola egyik legjóképűbb sráca a hátán felvinni a lépcsőn… sem a hátán, sem átdobva a vállán. Totálisan. Kizárt. Dolog. Nem érdekel, mennyire rosszul viselem a magaslati levegőt.

– Köszönöm az ajánlatot. De tényleg. – A tőlem telhető legkedvesebb mosolyt villantom fel. Azt hiszem, inkább majd lassan megyek. Minden rendben lesz.

Flint megrázza a fejét. Akkor legalább hadd segítsek felmenni neked a lépcsőn! Nem szeretném, ha a legelső napodon legurulnál róla.

– Hogy értve segíteni? – Gyanakvóan összehúzom a szemem, úgy nézek rá.

– Így. – A derekam köré fonja a karját.

Megdermedek a váratlan érintés miatt.

– Te meg mit…?

– Így legalább rám tudsz támaszkodni, ha gond lenne a lépcsőn. Benne vagy?

Már éppen készülök válaszolni, hogy egyáltalán nem, de látom a nevetést borostyánszínű szemében, amikor rám néz – amiből nyilvánvaló, hogy pontosan erre a válaszra számít –, ezért meggondolom magam. Nos, az is közrejátszik, hogy se Finn bácsi, se Macy nem kifogásolja ezt az egészet.

– Hát jó, legyen. Benne vagyok – mondom sóhajtva, miközben forogni kezd körülöttem a hely.

– Mellesleg, a nevem Grace.

– Igen, tudom. Foster említette, hogy jössz. – A lépcső felé indul, magával húz engem is, jobb karjával átöleli a derekamat. – Az enyém pedig Flint.

A lépcső alján megáll, és megfogja a bőröndömet a másik kezével.

– A csomagok miatt ne aggódj! – mondja Macy három oktávval magasabb hangon, mint amilyen általában a hangja.
– Majd én felviszem őket.

– Ebben biztos vagyok, Mace. – Rákacsint. – Vagy akár el is fogadhatod a segítségemet, ha már önként felajánlom. – Ezután bal kezében összefog két bőröndöt, és úgy indul fel a lépcsőn.

Lassan megyünk, hála istennek, mivel néhány fok után már nehezebben kapok levegőt. Hamarosan azonban gyorsítunk – de nem azért, mert hozzászoktam a magassághoz, hanem azért, mert Flint gyakorlatilag teljesen átveszi a súlyomat, és a derekamnál fogva felemel, úgy visz a lépcsőn.

Tudom, hogy erős – az a sok izom a pólója alatt nyilván nem csak dísznek van –, de alig hiszem el, hogy ennyire erős. Úgy értem, két nehéz bőröndöt cipel felfelé a lépcsőn, plusz még engem is, és még csak nem is liheg.

Végül lehagyjuk Macyt, aki zihálva, lihegve küzdi fel magát az utolsó néhány fokon a harmadik bőröndömmel.

– Most már letehetsz – mondom Flintnek, és fészkelődni kezdek, hogy elengedjen. – Mivel gyakorlatilag te hoztál fel.

– Csak segíteni akartam – mondja, és a szemöldökét emelgeti, amire zavarom ellenére nevetni kezdek.

Letesz, és azt várom, hogy elhúzódjon, amikor a lábam végre leér a földre. Ő azonban továbbra is átkarolva tartja a derekamat, és átvisz a lépcsőfordulón.

– Most már elengedhetsz – mondom neki ismét. – Jól vagyok. – A térdem azonban megbicsaklik és érzem, hogy szédülés tör rám.

Megpróbálom titkolni, de bizonyára nem csinálom túl jól, mert Flint mosolygós tekintete egy szempillantás alatt aggodalmassá válik. Azután megrázza a fejét.

– Igen, amíg el nem ájulsz és át nem esel a korláton. Nem, Foster igazgató engem bízott meg azzal, hogy biztonságban eljuttassalak a szobádba, ezért azt fogom tenni.

Tiltakozni akarok, de bizonytalannak érzem magam, ezért úgy döntök, elfogadom a segítségét, mert talán ez vall nagyobb bátorságra. Így hát bólintok, miközben ő az unokatestvérem felé fordul és azt kérdezi:

– Jól vagy, Mace?

– Szuperül – lihegi, de szinte a földön vonszolja a bőröndömet a lépcsőfordulón keresztül.

– Mondtam neked, hogy én is fel tudom vinni – közli vele Flint.

– Nem az a baj, hogy nehéz a bőrönd – vág vissza Macy. – Hanem az, hogy milyen gyorsan kellett vinnem.

– Nekem hosszabb a lábam. – Flint körülnéz. – Szóval melyik folyosóra kell vinnem őt?

– Az északi szárnyban vagyunk – válaszolja Macy, és a tőlünk bal oldalra eső folyosó felé mutat. – Gyertek utánam!

Minden zsörtölődése és fáradtsága ellenére jószerivel futásnak ered, Flinttel pedig ugyanilyen tempóban követjük. Miközben átrohanunk a lépcsőfordulón, akaratlanul is hálás vagyok azért, hogy még mindig rátámaszkodhatok. Mindig is azt hittem, hogy jó kondiban vagyok, ám az alaszkai élet minden bizonnyal új szintre emeli a sportos fizikumot.

A lépcsőfordulóban négy kétszárnyú ajtó áll – mindegyik súlyos, faragott faajtó –, Macy pedig megáll az Észak feliratú előtt. De még mielőtt a kilincshez nyúlhatna, kivágódik az ajtó, olyan gyorsan, hogy alig marad ideje hátraugrani.

– Hé, mi a fene… – Hirtelen elhallgat, amikor négy fiú sétál ki rajta úgy, mintha ő ott sem lenne. Mind a négyen sötét hajúak, zord külsejűek és baromi szexisek, én azonban csak egyikükre figyelek.

Arra, akivel lent találkoztam.

Ő nem néz rám, csak elmegy mellettem – közömbös arccal és jéghideg tekintettel – mintha láthatatlan lennék.

Mintha ott sem lennék, habár ki kell kerülnie ahhoz, hogy el tudjon menni mellettem.

Mintha nem sokkal ezelőtt nem beszélgettünk volna vagy tizenöt percig.

Kivéve… kivéve, hogy amikor elhalad mellettem, a válla súrolja a karomat. Még azok után is, amit egymásnak mondtunk, forróság önt el az érintéstől. A logika azt diktálja, hogy véletlen volt, de nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy szándékosan csinálta. Ahogy azt sem tudom megállni, hogy megforduljak és utánanézzek, ahogy elsétál.

De csak azért, mert dühös vagyok rá, nyugtatom magam. Csak azért, mert szeretnék esélyt kapni arra, hogy megmondjam neki a magamét, amiért csak úgy eltűnt.

Macy nem mond semmit se neki, se a többi fiúnak, ahogy Flint sem. Inkább megvárják, hogy elmenjenek az útból, azután úgy lépnek be a folyosóra, mintha mi sem történt volna. Mintha nem néztek volna látványosan levegőnek minket.

Flint szorosabban fogja át a derekamat meleg karjával, én pedig önkéntelenül is arra gondolok, vajon miért attól bizsereg a bőröm, akinek jéghideg vér folyik az ereiben, és hagy hidegen az a srác, aki szó szerint meleg testével préselődik hozzám. Úgy tűnik, elcseszett életem a fejemet is totálisan összezavarta…

Szeretném megkérdezni, hogy kik ők – vagyis inkább, hogy ő kicsoda, hogy végre tudjak nevet is társítani ehhez az őrületes testhez és a még őrületesebb archoz –, de úgy érzem, most nem alkalmas rá az idő. Ezért nem szólalok meg, inkább körülnézek és nem gondolok megszállottan egy olyan srácra, akit még csak nem is kedvelek.

Az északi folyosó mindkét oldalán súlyos faajtók sorakoznak, legtöbbjükön valamilyen díszítés látszik. Szárított rózsák X alakot formázva az egyiken, egy másikon szélcsengőnek tűnő valamik bonyolult elrendezésben, a harmadikon pedig egymillió denevérmatrica. Nem tudom eldönteni, hogy az ott lakó személy arról álmodozik-e, hogy egyszer majd denevérszakértő lesz, vagy egyszerűen csak imádja Batmant.

Mindenesetre teljesen lenyűgöznek ezek a díszítések – különösen a szélcsengők, mivel nem tudom elképzelni, hogy túl sokszor fújna a szél egy benti folyosón – és egyáltalán nem lepődöm meg, amikor Macy megáll a legbizarrabb díszítésű ajtónál. Az ajtófélfán virágfüzér fut végig, a tetejéről pedig felfűzött, színes kristályok lógnak a földig, mint valami elegáns gyöngyfüggöny.

– Itt vagyunk – jelenti ki, és nagy lendülettel benyit a szobába. – Otthon, édes otthon!

Mielőtt én is beléphetnék a küszöbön, egy újabb jóképű, teljesen feketébe öltözött srác megy el mellettünk. Nem fordít ránk több figyelmet, mint azok, akik az északi folyosó ajtaján jöttek ki, mégis égnek áll a szőr a hátamon. Mert bár biztos vagyok benne, hogy csak képzelődöm, hirtelen olyan érzésem támad, mintha figyelnének.

5.

Mi köze az élénk rózsaszínnek
Harry Styleshoz?

– Melyik az ő ágya? – kérdezi Flint, amikor átvezet a küszöbön.

– A jobb oldali – feleli Macy. A hangja már megint olyan furcsa, ezért hátranézek a vállam fölött, hogy meggyőződjek róla, jól van-e.

Jól néz ki, csak a szeme kerekedett ki, és a tekintete ugrál idegesen felváltva Flint és a szoba többi része között. A szememmel kérdezem tőle, hogy mi a baj, mire ő csak a fejét rázza és az egyetemes jelet közvetíti felém, hogy ne mondj SEMMIT. Ezért nem szólalok meg.

Inkább körülnézek a szobában, ahol a következő néhány hónapban együtt fogok lakni az unokatestvéremmel. Csak néhány másodperc kell, hogy rájöjjek, bármit mondott is azzal kapcsolatban, hogy megérti, ha saját szobát szeretnék, végig azt tervezte, hogy együtt fogunk lakni.

Először is, minden holmiját gondosan a szoba szivárványszínű felére csoportosította át. Másrészt pedig a másik ágy már meg van vetve – természetesen – élénk rózsaszínű lepedővel és élénk rózsaszínű paplannal, amelyen hatalmas, fehér hibiszkuszvirágok vannak.

– Tudom, hogy szereted a szörfözést – mondja, amikor látja, hogy a rikítóan élénk színű paplant nézem. – Úgy gondoltam, talán örülni fogsz, ha valami az otthonodra emlékeztet.

Ez a rózsaszín árnyalat sokkal inkább emlékeztet a szörfös Barbie babára, mint az otthonomra, amit persze semmiképpen nem mondok meg neki. Hiszen nyilvánvaló, hogy mindent megtett, hogy jól érezzem magam. Nagyra értékelem, hogy legalább megpróbálta.

– Köszönöm. Nagyon szép.

– Az biztos, hogy vidám – jegyzi meg Flint, amikor odavezet az ágyhoz. Jelentőségteljes pillantást vet rám, amitől csak még jobban megkedvelem. Nagyon bejön nekem ez a stílus: látja, milyen abszurd Macy ízlése a díszítés terén, de túlságosan kedves ahhoz, hogy bármi olyat mondjon, amivel megbántja az érzéseit. Ha szerencsém van, talán szereztem még egy barátot.

Leteszi a két bőröndömet az ágy lábához, azután hátralép, én pedig lerogyok a matracra.  A fejem még mindig szédül egy kicsit.

– Van még valamire szükségetek, mielőtt elmegyek? – kérdezi Flint, miután teljesen szétválunk.

– Nekem nincs – mondom neki. – Köszönöm a segítséget.

– Bármikor, Új Lány. – Tízezer kilowattos mosolyt villant rám. – Bármikor.

Biztosra veszem, hogy Macy halkan nyüszít a mosolyt látva, de nem mond semmit. Csak odasétál az ajtóhoz, halványan elmosolyodik és várja, hogy a fiú kimenjen. Amit Flint meg is tesz, de kifelé menet még integet nekem, Macynek pedig ökölpacsit ad.

Amint becsukódik mögötte az ajtó, amit Macy kulcsa is zár, azt mondom:

– Te belezúgtál Flintbe.

– Nem igaz! – válaszolja, és rémülten néz az ajtóra, mintha a fiú meghallhatná a vastag fán keresztül.

– Ó, tényleg? Akkor mi volt ez az egész?

– Milyen egész? – A hangja körülbelül három oktávval magasabb, mint általában.

– Tudod te. – A kezemet tördelem, a szempillámat rebegtetem, és egész jól utánzom azt a hangot, amit ő adott ki, amikor az apja megkérte Flintet, hogy segítsen nekünk.

– Nem is adtam ki ilyen hangot.

– Pedig pont így hangzott – válaszolom. – De nem értelek. Ha kedveled, miért nem beszélsz vele többet? Úgy értem, ez most tökéletes alkalom lett volna.

– Nem úgy kedvelem, oké? Nem! – Nevetve győzköd engem, amikor látja hitetlenkedő tekintetemet. – Úgy értem, oké, tényleg nagyon jóképű, és kedves, és szuper okos, de nekem van barátom, aki nagyon fontos számomra. Flint pedig annyira… Flint. Tudod? És itt volt a szobánkban, az ágyad mellett! – Felsóhajt. – Megáll az ész!

– Úgy érted, elalél a gyönyörűségtől? – cukkolom.

– Mindegy. – A szemét forgatja. – Nem vagyok belezúgva. Ez inkább…

– Inkább csak amiatt van, mert ő a suli legnépszerűbb sráca?

– Igen, ez az! Pontosan ez. Habár Flint nincs olyan magasan a listán. Jaxon és a csapata áll a piramis csúcsán, gyakorlatilag bebetonozva.

– Jaxon? – kérdezem. Próbálok lazán beszélni, mintha nem villanyozódott volna fel az egész testem hirtelen. Fogalmam sincs, honnan tudom, hogy róla beszél, de így van. – Ki az a Jaxon?

– Jaxon Vega. – Megjátssza, hogy elalél. – Nem is tudom, hogyan magyarázzam el neked, kicsoda Jaxon… vagyis… várj csak! Hiszen te is láttad.

– Tényleg? – Próbálok nem foglalkozni azzal, hogy a gyomromba megint befészkelték magukat a repülő dinoszauruszok.

– Igen, amikor idefelé jöttünk a szobámba. Ő volt az egyik srác azok között, akik majdnem fejbe vágtak az ajtóval. Elöl állt, az a nagyon jóképű fiú.

Megjátszom az ostobát, bár a szívem hirtelen nagyon gyorsan kezd dobogni.

– Úgy érted, azok, akik teljesen levegőnek néztek minket?

– Igen. – Felnevet. – De ne vedd személyes sértésnek. Jaxon már csak ilyen. Ő olyan…ijesztő.

A korábbi beszélgetésünkből kiindulva ő ennél sokkal összetettebb, de persze nem fogok erről beszélni Macynek, miközben még én sem tudom, mit gondoljak róla.

Ezért azt teszem, amit megtehetek. Témát váltok:

– Köszönöm, hogy előkészítetted nekem a szobát. Nagyra értékelem.

– Ó, ugyan már, semmiség! – Lazán legyint egyet. – Nem volt nagy ügy.

– Biztos vagyok benne, hogy igenis nagy ügy volt. Nem sok olyan céget ismerek, amelyik az alaszkai Healytől másfél órára is szállítana.

Kissé elpirul, és elfordítja a tekintetét, mintha nem akarná, hogy tudjam, milyen nehéz volt megoldania ezt az egészet, csak hogy én otthon érezzem magam. De aztán vállat von, és így felel:

– Hát igen, de apa ismeri azokat, akik ide is szállítanak. Szóval nem volt gond.

– Akkor is egyértelműen te vagy a kedvenc unokatestvérem.

A szemét forgatja.

– Én vagyok az egyetlen unokatestvéred.

– Ami nem jelenti azt, hogy nem lehetsz a kedvencem.

– Ezt az apám szokta mindig mondogatni.

– Hogy te vagy a kedvenc unokatestvére? – ugratom.

– Tudod, hogy értem. – Felsóhajt, nyilvánvalóan fárasztónak találja a humoromat. – Dilis vagy, ugye, tudod?

– Abszolút.

Nevet, azután odamegy az íróasztala mellett álló mini hűtőszekrényhez.

– Tessék, ezt idd meg! – mondja, és kivesz belőle egy nagy üveg vizet, majd odadobja nekem. – Mindjárt megmutatom a többit is.

– A többit?

– Igen. Van még más is. – Odalép az egyik szekrényhez, és kinyitja az ajtaját. – Úgy gondoltam, a ruhatárad nem igazán alkalmas az alaszkai élethez, ezért egy kicsit kiegészítettem.

– A kicsit nagyon enyhe kifejezés, nem gondolod?

A szekrényben egymás mellett sorakozik több fekete szoknya és nadrág, mellette fehér és fekete blúzok, egy halom fekete és lila galléros póló, két fekete blézer, és két piros-fekete skót kockás sál. Ezenkívül van még több bélelt kapucnis pulóver, néhány vastag pulóver, egy téli dzseki és még két sínadrág – hála istennek egyik sem élénk rózsaszínben. A földön néhány pár új cipő és egy hótaposó csizma áll, valamint egy nagy doboz, nyilvánvalóan tele iskolai holmikkal és könyvekkel.

– Vannak zoknik és meleg fehérneműk, valamint néhány polárfelső és nadrág is a komód fiókjában. Úgy gondoltam, elég nehéz neked már az is, hogy ideköltözz, nem akartam, hogy bármi más miatt is aggódnod kelljen.

És ezzel egy pillanat alatt ledöntötte az utolsó védőbástyámat is. Könnybe lábad a szemem, elfordítom a fejemet, és szaporán pislogok, hogy eltitkoljam, micsoda érzelmi roncs vagyok.

Nyilvánvalóan nem sikerül, mert Macy zavartan felkiált, egy pillanat alatt átszalad a szobán, és kókuszillatú ölelésébe von, amely kicsit furcsán hat így Alaszka közepén. Ugyanakkor furcsán megnyugtató is.

– Ez szívás, Grace. Ez az egész dolog totál szívás, bárcsak jobbá tudnám tenni. Azt kívánom, bárcsak meglegyinthetném a varázspálcámat, és mindent visszaváltoztathatnék, hogy olyan legyen, mint régen.

Bólintok, mert gombóc nőtt a torkomban. És mert erre nincs mit mondani. Kivéve azt, hogy én is ezt kívánom.

Bárcsak az utolsó szavak, amiket a szüleimmel váltottam, ne egy heves veszekedés kellős közepén hangzottak volna el, egy vitában, ami visszagondolva olyan értelmetlennek tűnik.

Bárcsak apa ne vesztette volna el az uralmát az autó felett két órával később, és ne hajtott volna le egy szikla tetejéről, hogy több száz métert zuhanjanak az óceánba.

De leginkább azt kívánom, bárcsak újra érezhetném anya parfümjét, vagy még egyszer újra hallhatnám apa mély, zengő hangját.

Engedem, hogy Macy átöleljen, ameddig csak el tudom viselni – ami körülbelül öt másodperc –, azután elhúzódom. Igazából sohasem szerettem, ha hozzám érnek, és ez csak még rosszabb lett, amióta a szüleim meghaltak.

– Köszönöm… – Az ágyra és a szekrényre mutatok. – Ezt mind.

– Ez csak természetes. És szeretném, ha tudnád, ha valamikor beszélni akarsz, vagy ilyesmi, én itt vagyok. Tudom, hogy ez nem ugyanaz, mert az én anyám elment, nem pedig meghalt. – Nagyot nyel és mély levegőt vesz, mielőtt folytatja: – De azt tudom, milyen érzés egyedül lenni. És különben is jó hallgatóság vagyok.

Most először mondta ki a szót, hogy „meghalt” . Most először nevezte nevén azt, ami a szüleimmel történt. És attól, hogy ezt megtette, sokkal könnyebb köszönetet mondanom neki, ezt komolyan gondolom, habár emlékszem, hogy Jaxon sem kerülte meg a kifejezést. Lehet, hogy egész végig seggfejként viselkedett velem, de kerek perec kimondta azt, hogy a szüleim meghaltak. És nem úgy bánt velem, mint ha egyetlen durva szótól összeomlanék.

Talán emiatt gondolok még mindig rá, miközben el kellene felejtenem, hiszen olyan bunkó volt.

Macy bólint egyet, és aggodalmas tekintettel néz, amitől csak még rosszabbul érzem magam.

– Valószínűleg ki kellene csomagolnom. – Kedvetlenül nézek a bőröndjeimre. Úgy érzem, mintha csak az előbb pakoltam volna be őket. A legkevésbé sem vágyom arra, hogy most kipakoljak belőlük. Pláne úgy, hogy élénk rózsaszínű ágyam úgy hívogat, mint egy szirén.

– Ebben segíthetek. – A szoba másik oldalán lévő ajtóra mutat. – Szerintem menj, zuhanyozz le, és bújj bele a pizsamádba. Én utánanézek, hol van a leves, amit apa felküldött. Azután ehetsz, beveszel néhány Advilt, és lefekszel. Remélhetőleg, amikor felébredsz, már jobban hozzászoksz ehhez a magassághoz.

– Ez igazán… – Tényleg pocsékul érzem magam, a zuhany pedig elképesztően csábító. Ahogy az alvás is, tekintve, hogy a költözés miatt annyira ideges voltam az utóbbi héten, hogy nem sokat aludtam.

– Tökéletesen hangzik, ugye? – fejezi be helyettem a mondatot.

– Igen, nagyon.

– Helyes. – Odamegy a szekrényhez, és kivesz néhány törölközőt. – Ha most bemész zuhanyozni, hozok neked meleg levest, és fél óra múlva remélhetőleg ez az egész nap sokkal jobbnak tűnik majd.

– Köszönöm, Macy. – Megfordulok és ránézek. – Komolyan mondom.

Az arcán mosoly terül szét, a szeme felragyog.

– Nagyon szívesen.

Tizenöt perccel később arra megyek ki a fürdőszobából – lezuhanyozva és kedvenc pizsamámban, egy Harry Styles-pólóban, amit az első szóló turnéján vettem, valamint egy kék polár pizsamanadrágban, amin fehér és sárga százszorszépek vannak –, hogy Macy a szobában táncol Harry Styles Watermelon Sugar című számára. A sors keze…

Macy ámulva csodálja a koncertpólómat – ahogy sejtettem –, ezt leszámítva azonban többnyire békén hagy. Kivéve, hogy a lelkemre köti, igyak meg egy teljes liter vizet és vegyem be a gyógyszert, amit az éjjeliszekrényemre tett.

Mellette ott áll egy tányér csirkehúsleves is, de most nincs erőm ahhoz, hogy megegyem. Inkább bebújok az ágyba, és a fejemre húzom élénk rózsaszín paplanomat.

Mielőtt elalszom, utoljára még arra gondolok, hogy – mindezek ellenére – a ma este volt az első a szüleim halála óta, hogy nem kellett visszafojtanom a sírást a zuhany alatt.

6.

Nem, tényleg nem akarok
hóembert építeni

Lassan ébredek fel, a fejem ködös, a testem nehéz, mint a kő. Eltart egy kis ideig, hogy rájöjjek, hol vagyok – Alaszkában –, és hogy a szobában hallható, halk horkolás Macy, nem pedig Heather, akinek a szobájában az elmúlt három hétben csöveztem.

Felülök, próbálom figyelmen kívül hagyni a távolból hallatszó, ismeretlen vonyításokat és üvöltéseket. Ez bárkire a frászt hozná, nemhogy egy olyan lányra, aki városban született és nőtt fel. Azzal vigasztalom magam, hogy a kastély körül hatalmas kőfal húzódik, és elválaszt engem azoktól az állatoktól, amelyek ezeket a hangokat adják ki…

Mégis, ha őszinte akarok lenni magamhoz, nem azért kavarognak ilyen vadul a gondolataim, mert teljesen ismeretlen számomra ez a hely. Igaz, hogy Alaszkában lenni mindenféle szempontból bizarr élmény, de amint száműzöm a fejemből a régi életem emlékeit, rájövök, hogy nem Alaszka ébresztett fel – rápillantok az órára – hajnali 3:23-kor. És nem Alaszka miatt nem tudok visszaaludni.

Hanem miatta.

Jaxon Vega miatt.

Nem tudok róla többet, mint akkor, amikor faképnél hagyott a folyosón, én pedig dühösen, összezavarodva és megbántva álltam ott. Jobban fájt, mint amennyire bevallom magamnak. Csak annyit tudok róla, hogy a Katmere Akadémia legnépszerűbb sráca. És azt, hogy ijesztő, ami… ne már, tényleg? Nem igazán kell kristálygömb, hogy ezt megállapítsam.

De komolyan, semmi nem számít, amit Macy mondott nekem, mert úgy döntöttem, hogy nem akarok többet megtudni róla.

Sőt, nem akarom megismerni őt sem.

Mégis, amikor behunyom a szemem, olyan tökéletesen látom magam előtt. Megfeszített állkapcsát. A vékony heget, amely az arca teljes hosszában végigfut. Jeges, fekete szemét, ami egy pillanatra – csak egyetlen pillanatra – megengedte, hogy meglássam benne azt a fájdalmat, ami bennem is kavarog. Talán még többet is.

Pontosan emiatt a fájdalom miatt ülök most itt a sötétben. Ezért aggódom érte, holott egyáltalán nem kellene foglalkoznom vele.

Arra gondolok, hogyan szerezte azt a sebet. Bárhogyan történt is, biztos, hogy szörnyű volt. Félelmetes. Traumatikus. Lesújtó.

Úgy vélem, talán emiatt volt olyan fagyos velem. Amikor megpróbált rávenni, hogy elmenjek, én pedig közöltem vele, hogy nem fogok, akkor előállt azzal a nevetséges – és bevallom, kissé nyugtalanító – figyelmeztetéssel.

Macy azt mondta, hogy Jaxon ijesztő… Vajon ez azt jelenti, hogy mindenkivel úgy bánik, ahogy velem? És ha igen, miért? Mert simán csak bunkó? Vagy azért, mert olyan nagy fájdalom gyötri, hogy csak úgy tud megbirkózni vele, ha félelmet kelt másokban, hogy távol tartsák magukat tőle? Vagy az emberek látják a sebhelyét meg a gúnyos nézését, és maguktól döntenek úgy, hogy elkerülik?

Ez egy szörnyű gondolat, de teljesen azonosulni tudok vele. Persze nem azzal a részével, hogy az emberek félnek tőlem, hanem azzal, hogy távol tartom őket magamtól. Heathert leszámítva a régi barátaim többsége eltávolodott tőlem, miután meghaltak a szüleim. Heather anyja szerint azért, mert az én szüleim halála a saját halandóságukra emlékeztette őket, és arra, hogy az ő szüleik is bármikor meghalhatnak.

Ahogyan ők is.

Logikusan nézve tudtam, hogy igaza van, hogy csak magukat próbálják védeni, az egyetlen módon, ahogy képesek rá. Ettől persze még nem lett kevésbé fájdalmas az eltávolodásuk. És határozottan nem lett könnyebb elviselni a magányt.

A telefonomért nyúlok, küldök néhány gyors üzenetet Heathernek – amit rögtön azután kellett volna, hogy tegnap este megérkeztem. Megírom neki, hogy biztonságban vagyok, és elmagyarázom a hegyibetegséget.

Ezután visszafekszem, próbálok visszaaludni, de sajnos már teljesen felébredtem, és Alaszka, az iskola és Jaxon összemosódva kavarognak a fejemben. Nemsokára az minden vágyam, hogy hagyjanak már békén ezek a gondolatok.

De nem hagynak, és a szívem hirtelen erősebben kezd verni, a bőröm bizsereg. A mellkasomra szorítom a kezem, veszek néhány mély lélegzetet, és próbálok rájönni arra, hogy mitől félek annyira, hogy még levegőt sem kapok.

Hirtelen minden egyszerre rohan meg. Az összes gondolat, amit az elmúlt negyvennyolc órában félresöpörtem, hogy képes legyek végigcsinálni ezt az utazást és ideérjek. A szüleim, hogy elhagyom San Diegót és a barátaimat, a nevetséges repülőút Healybe. Macy elvárásai, hogy barátnők legyünk, az, ahogy Jaxon rám nézett, aztán nem nézett rám, mindaz, amiket mondott. A nevetséges mennyiségű ruha, amit fel kell vennem, hogy ne fázzak. Az a tény, hogy gyakorlatilag be vagyok zárva ebbe a kastélyba a hideg miatt…

Mindez összekeveredik bennem, a félelem és a megbánás hatalmas örvényévé alakul, és a fejemben kavarog. Egyik gondolat sem tisztább, mint a másik, egyetlen kép sem különül el a többitől – csak a közelgő végzet letaglózó érzése.

Amikor legutóbb így kiborultam, Heather anyja azt mondta, hogy teljesen normális ilyen erős érzéseket megtapasztalni egy hatalmas veszteség után. A mázsás súly a mellkasomon, a cikázó gondolatok, a remegő kezem, az érzés, hogy összedől körülöttem a világ… mind teljesen normális. Heather anyja terapeuta, vagyis biztosan jól tudja, most azonban nem érzem természetesnek.

Sokkal inkább félelmetesnek.

Tudom, hogy ott kellene maradnom, ahol vagyok – ez a kastély hatalmas, és fogalmam sincs róla, hogy mi hol van – de ahhoz már eleget tudok, hogy ha továbbra is itt maradok, és a mennyezetet bámulom, a végén igazi pánikrohammá alakul a dolog. Ezért inkább nagy levegőt veszek, és kiszállok az ágyból. Felveszem a cipőmet, majd kifelé menet felkapom a kapucnis pulóveremet.

Otthon, amikor nem tudtam aludni, elmentem futni. Még akkor is, ha hajnali három óra volt. Itt persze ez szóba sem jöhet. Nemcsak azért, mert baromi hideg van, hanem azért is, mert csak isten tudja, milyen vadállattal futnék össze az éjszaka közepén. Nem véletlenül hallgatom azokat az üvöltéseket és vonyításokat már fél órája.

De ez egy hatalmas kastély hosszú folyosókkal. Lehet, hogy futni nem tudok rajtuk, de legalább elmehetek és felfedezhetem egy kicsit. Megnézem, mit találok.

Gondosan becsukom magam mögött az ajtót – a legkevésbé sem akarnám felébreszteni Macyt, miközben olyan kedves volt hozzám –, azután végigmegyek a folyosón a lépcső felé.

Félelmetesebb, mint gondoltam. Az ember azt hinné, hogy a folyosókat éjszaka is megvilágítják, biztonsági előírások, meg ilyesmi, itt azonban félhomály uralkodik. Az a fajta, amelyben épp csak annyi fény van, hogy az ember nyugodtan mindenféle rémisztő árnyakat képzelhessen oda.

Egy pillanatra arra gondolok, talán vissza kellene mennem a szobámba, és elfelejteni ezt az egész elmegyek sétálni/felfedezem a kastélyt dolgot. Csakhogy már a gondolattól is beindul az örvény a fejemben, és ezzel most egyáltalán nem tudnék megbirkózni.

Előveszem a telefonomat, és a beépített zseblámpával világítok magam elé. Hirtelen eltűnnek az árnyak, a folyosó úgy néz ki, mint bármelyik másik. Persze leszámítva a durva kőfalat és a régimódi faliszőnyegeket.

Fogalmam sincs, merre megyek, csak azt tudom, hogy ki akarok jutni erről az emeletről. Alig tudom elviselni a gondolatot, hogy most Macyvel beszéljek – vagy bárki mással, ami azt illeti. Képtelen lennék rá.

Gond nélkül eljutok a hosszú, körkörös lépcsőhöz, és kettesével véve a fokokat lemegyek a földszintre. Miután tegnap lezuhanyoztam, Macy említette, hogy a földszinten van a menza, valamint a könyvtár és jónéhány osztályterem. Vannak osztálytermek a környező épületekben is, de a legalapvetőbb órákat itt tartják a kastélyban, aminek nagyon örülök. Minél kevesebbet kell kint lennem ebben az időben, annál jobb.

Idelent több faliszőnyeget akasztottak a folyosókra, mind elkoptak és kifakultak az évek során. A kedvencem egy többméteres, nagyon élénk színű darab. Lila, rózsaszín, zöld és sárga szálak vannak beleszőve, láthatóan bármiféle rendszer vagy séma nélkül. Csakhogy amikor hátrébb lépek, egy nagyobb területet világítok meg belőle, és rájövök, hogy mégis van benne rendszer. Ez az aurora borealis művészi ábrázolása. A sarki fényé.

Mindig is meg akartam nézni, és valahogy a sok fájdalom és az aggodalom között, hogy Alaszkába kell költöznöm, teljesen elfeledkeztem róla, hogy itt úgyszólván az első sorból láthatom majd.

A gondolat felélénkít, ezért elindulok vissza a bejárat felé a hatalmas kétszárnyú ajtóhoz, ami az udvarra vezet. Nem vagyok annyira ostoba, hogy egy kapucnis pulcsiban és pizsamaalsóban bolyongjak odakint a hóban, de talán ki tudom dugni a fejemet, hogy megnézzem, van-e valami fény az égen.

Lehet, hogy rossz ötlet – talán vissza kellene mennem az ágyba, és egy másik éjszakára halasztani az aurora borealist – de mivel a gondolat már befészkelte magát a fejembe, nem tudok megszabadulni tőle. Apa régen sok történetet mesélt a sarki fényről, ezért mindig is a bakancslistámon szerepelt. Most pedig, hogy ilyen közel vagyok hozzá, nem tudom nem megnézni.

A telefonom lámpájával világítok a folyosón, és amikor odaérek az ajtóhoz, feljebb emelem a fényt, hogy kinyissam a zárakat. Ám még mielőtt hozzáérhetnék az elsőhöz, mindkét ajtó szélesre tárul. Két fiú sétál be rajta, csupán egy-egy retró koncertpólót, farmert és fűzős bakancsot viselnek. Nincs rajtuk kabát, pulóver, de még egy kapucnis pulcsi sem. Csak a szakadt farmer, Mötley Crüe-póló és Timberlands bakancs. Ez a legnevetségesebb dolog, amit valaha láttam, és egy pillanatra önkéntelenül is arra gondolok, hogy talán ennek a kastélynak is saját szellemei vannak, mint Roxfortnak. Olyanok, akik egy rockkoncerten haltak meg a nyolcvanas években.

– Nocsak, nocsak. Úgy tűnik, épp időben értünk vissza – mondja a magasabb. Rézvörös bőre van, sötét haját hátul lófarokba fogta, az orrában fekete karika látszik. – Miért nem vagy ágyban, Grace?

Van valami a hangjában, amitől libabőrös leszek az idegességtől.

– Honnan tudod a nevem?

Felnevet.

– Te vagy az új lány, nem? Mindenki tudja a neved. Grace. – Egy lépéssel közelebb jön, és esküdni mernék rá, hogy megszagol. Ami teljesen bizarr, és egyáltalán nem jellemző egy kísértetre. – Szóval válaszolsz a kérdésemre? Miért nem vagy ágyban?

Nem beszélek neki a sarki fényről – különösen, mert mielőtt becsukta az ajtót, kinéztem az égre, és csak a szokásos sötétséget láttam csillagokkal meghintve, amit szinte bárhol máshol is láthatok a világon. Újabb csalódás a csalódások hosszú sorában.

– Szomjas voltam – hazudom bénán, és magam köré fonom a karomat, hogy távol tartsam a hideg széllökést, ami velük együtt jött be a kastélyba, és még mindig itt lebeg körülöttünk. – Csak inni akartam egy kis vizet.

– És találtál? – kérdezi a másik fickó. Ő alacsonyabb és zömökebb, mint az első. Szőke haja alig néhány millimétersere van vágva.

Elég ártatlan kérdésnek hangzik, csakhogy közben elindul felém, behatol az intim terembe, és nem tudom eldönteni, hogy ott maradjak-e, ahol vagyok, vagy meghátráljak.

Végül úgy döntök, hátralépek. Leginkább azért, mert nem tetszik az, ahogy rám néz. És mivel minden egyes lépéssel közelebb kerülök a lépcsőhöz és – remélhetőleg – ezáltal a szobámhoz is.

– Igen, köszönöm – hazudom ismét, igyekszem nyugodt hangon beszélni. – Most pedig visszamegyek a szobámba, és lefekszem.

– Mielőtt alkalmunk lenne megismerni téged? Ez nem valami udvarias dolog, ugye, Marc? – kérdezi a rövid hajú.

– Nem, nem az – válaszolja Marc, és most már ő is nagyon közel van hozzám.

– Különösen, hogy Foster már hetek óta nyaggat minket miattad.

– Ez mit jelent? – kérdezem, és egy pillanatra elfelejtem, hogy félnem kellene.

– Azt jelenti, hogy már három különböző megbeszélésünk volt veled kapcsolatban, és mindegyiken figyelmeztetett minket, hogy viselkedjünk nagyon rendesen veled. Kurvára bosszantó. Ugye Quinn?

– Teljes mértékben. Ha annyira aggódik amiatt, hogy itt vagy, nem tudom, miért nem hagyott ott, ahonnan jöttél. – Quinn kinyújtja felém a kezét, és meghúzza az egyik göndör hajfürtömet. Erősen. Szeretnék elhúzódni, ellökni őt magamtól, és azt kiabálni, hogy hagyjon békén.

Itt valami komoly baj van. Érzem, mint ahogy az alig visszafogott erőszakosságot is érzem, amely hullámokban sugárzik belőlük. Mintha minden vágyuk az lenne, hogy valakit bántsanak, mintha kétségbeesetten szeretnének széttépni valakit. Nem akarok én lenni az a valaki.

– Mit gondolsz, Grace? – kérdezi Marc gúnyosan. – Úgy véled, elbírsz Alaszkával? Mert én szinte biztos vagyok benne, hogy a természet nagyon hamar életképtelennek ítél.

– Én csak… próbálok eljutni az érettségiig. Nem akarok balhét. – Alig tudom kipréselni a szavakat elszorult torkom miatt.

– Balhét? – Quinn felnevet, ám a nevetésében semmi vidámság nincs.

– Úgy nézünk mi ki, mint akik bajt jelentenek?

Úgy néznek ki, mint a baj tökéletes definíciója.

Ha megnézném a „baj” szót a szótárban, az ő képük állna ott, és mellette egy hatalmas figyelmeztetés. Ezt persze nem mondom nekik. Igazából nem mondok semmit, mert azon gondolkozom lázasan, hogyan tudnék kiszabadulni ebből a félelmetes helyzetből. Egy részem azt hiszi, hogy talán csak álmodom, mert ez az egész jelenet olyan, mint valami tipikus, kamaszokról szóló film, ahol az iskolai bántalmazók összeverődnek és megmutatják az új gyereknek, hogy ki a főnök.

Ez viszont itt a valóság, nem egy film, és nem áltatom magam azzal, hogy én vagyok a főnök. Se itt, se bárhol máshol. Ezt szeretném megmondani nekik is, most viszont, ha válaszolnék, azzal a beleegyezésemet közvetíteném feléjük, és ez az egyetlen dolog, amit nem szabad, ha valaki egy bántalmazóval áll szemben. Minél többet adsz nekik, annál többet akarnak elvenni.

– Szóval áruld el, Grace, volt már alkalmad megnézni a havat? – kérdezi Marc, és hirtelen nyugtalanítóan közel jön hozzám. – Lefogadom, hogy még sosem láttál havat ezelőtt.

– Eleget láttam, miközben idejöttem.

– Egy motoros szánon ülve? Az nem számít, ugye, Quinn?

– De nem ám. – Quinn a fejét rázza, arcán vicsorgásszerű mosollyal, amitől minden foga kilátszik.

– Muszáj, hogy közelebbről is megismerd. Mutasd meg nekünk, hogy mit tudsz!

– Mit tudok? – Fogalmam sincs, miről beszél.

– Úgy értem, nyilvánvalóan tudsz valamit. – Ezúttal, amikor Marc beszívja a levegőt, biztos vagyok benne, hogy megszagol engem. – Csak még azt nem tudtam kideríteni, hogy micsodát.

– Ugye? – helyesel Quinn. – Én sem, de valamit biztosan. Szóval nézzük meg, mit tudsz, Grace!

Megmozdul, felém lendül, és ekkor döbbenek rá, hogy mire készülnek. És hogy milyen nagy veszélyben vagyok.

7.

Valami tényleg nagyon
gonosz közeledik

Megpördülök, a véremben tombol az adrenalin, és a lépcső felé iramodom. Marc azonban utánam nyúl és elkap, mielőtt még alig egy métert távolodhatnék. Durván magához ránt – a hátamat a mellkasához –, és magához szorít, miközben teljes erőmből szabadulni próbálok.

– Engedj el! – kiáltom, és hátralendítem a sarkam, hogy térden rúgjam. Nincs valami nagy lendületem, neki pedig a szeme se rebben.

Arra gondolok, hogy rátaposok a lábára, de a Converse tornacipőm még a bakancsában sem tenne kárt, nemhogy a lábában.

– Engedj el, különben sikítok! – mondom neki, reményeim szerint olyan hangon, mint aki nem fél, de persze nem sikerül.

– Csak nyugodtan! – feleli, majd a bejárati ajtó felé vonszol, amit Quinn már készségesen kinyitott neki. – Senkit sem fog érdekelni.

Hátralendítem a fejem, és az állába fejelek, mire káromkodik egyet, és felemeli a karját, hogy stabilan tartsa a fejemet. Ez legalább annyira feldühít, mint amennyire megrémít. Lehajolok, és amilyen erősen csak tudok, beleharapok a karjába.

Felordít és összerándul, az alkarjával szájba vág. Fáj, érzem a nyelvemen a vér fémes ízét, ami csak még jobban feldühít.

– Elég! – kiáltom, teljes erőmből kapálózva és rugdosva. Nem engedhetem, hogy kivigyenek az ajtón, nem lehet. Csak egy kapucnis pulóver és egy polárnadrág van rajtam, odakint pedig legalább mínusz tizenkét fok. Meleghez szokott kaliforniai véremmel nem bírnám tovább tizenöt percnél, mielőtt megfagynék vagy kihűlnék – ha szerencsém van.

Ő azonban nem enged el, a karja acélpántként szorítja a testemet.

– Vedd le rólam a kezed! – kiáltom. Ezúttal már nem érdekel, hogy kit ébresztek fel. Ami azt illeti, még remélem is, hogy valaki felébred. Akárki. Mindenki. Ugyanekkor a tőlem telhető legnagyobb erővel hátrarántom a fejem, el akarom törni az orrát.

Valamit bizonyára eltalálhattam, mert hangos káromkodás kíséretében elenged. Én lerogyok a földre, a lábam összecsuklik, ezért térdre esem, és még éppen időben nézek fel, hogy lássam, amint Marc átrepül az előcsarnokon. A szeme tágra nyitva, a legtávolabbi falhoz csapódik.

Nincs időm azon gondolkozni, mi történhetett, mert csupán egy másodpercbe telik, hogy magához térjen, és rohanni kezdjen az előcsarnokon keresztül, egyenesen felém. Megfordulok, hogy elmeneküljek, felemelve tartom az öklömet, hogy távol tartsam magamtól Quinnt, ha megpróbálna megállítani, de hirtelen őt is repülni látom a levegőben. Ő nem egy falhoz, hanem egy könyvespolchoz csapódik, mire a felső polcról leesik egy váza, és széttörik a fején.