A mű eredeti címe: Robert Harris: An Offi cer and a Spy

(Arrow Books)

Szerkesztette: Rózsa Judit

A borítót tervezte: Linda Erzsébet Lubbersen

STUDIOLINDALU

A kötetet tervezte es tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © Robert Harris, 2013

Hungarian translation © Bihari György, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-255-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Gillnek

A szerző jegyzete

Ennek a könyvnek az a célja, hogy regény formájában mondja el újra a Dreyfus-ügy igaz történetét, a történelem talán legnagyobb politikai botrányát és justizmordját, amely az 1890-es években felháborította Franciaországot, és végül az egész világot. Mindez huszonöt évvel az után történt, hogy a németek tönkreverték Franciaországot az 1870-es háborúban, és megszállták Elzász-Lotaringia tartományt, földrengéssel felérő sokkot idézve elő az európai erőegyensúlyban, ami majd az első és második világháború előfutára lesz.

Az itt következő oldalakon felvonuló alakoknak még a legjelentéktelenebbjei sem kitalált személyek. Szinte minden esemény, legalábbis bizonyos formában, megtörtént a való életben.

Mindazonáltal természetesen annak érdekében, hogy a történelemből regény kerekedjen, kénytelen voltam egyszerűsíteni: a drámai hatás kedvéért bizonyos alakokat egyszerűen kihagytam, és sok személyes részletet ki kellett találnom. Például Georges Picquart sosem írt titkos beszámolót a Dreyfus-ügyről, és nem helyezte el Genfben, egy bank széfjében azzal az utasítással, hogy halála után száz évig tilos felbontani.

A regényíró azonban másképpen képzelte.

Robert Harris

2013. július 14.

Szereplők

A DREYFUS CSALÁD

Alfred Dreyfus

Lucie Dreyfus, a felesége

Mathieu Dreyfus, a fivére

Pierre és Jeanne Dreyfus, a gyermekei

A HADSEREG

Auguste Mercier tábornok, hadügyminiszter, 1893–95

Jean-Baptiste Billot tábornok, hadügyminiszter, 1896–98

Raoul le Mouton de Boisdeffre tábornok, vezérkari főnök

Charles-Arthur Gonse tábornok, a Második Ügyosztály

(kémelhárítás) főnöke

Georges Gabriel de Pellieux tábornok, Seine megye katonai

parancsnoka

Armand du Paty de Clam ezredes

Foucault ezredes, berlini katonai attasé

Charles Ferdinand Walsin-Esterhazy, a 74. gyalogezred őrnagya

A STATISZTIKAI OSZTÁLY

Jean Sandherr ezredes, az osztály vezetője 1887–95

Georges Picquart ezredes, az osztály vezetője 1895–97

Hubert-Joseph Henri őrnagy

Jules-Maximillien Lauth százados

Junck százados

Valdant százados

Felix Gribelin levéltáros

Mme Marie Bastien ügynök

SÛRETÉ (TITKOSRENDŐRSÉG)

François Guénée

Jean-Alfred Desvernine

Louis Tomps

ÍRÁS SZAKÉRTŐ

Alphonse Bertillon

ÜGYVÉDEK

Louis Leblois, Picquart barátja és ügyvédje

Fernand Labori, Zola, Picquart és Alfred Dreyfus ügyvédje

Edgar Demange, Alfred Dreyfus ügyvédje

Paul Bertulus vizsgálóbíró

GEORGES PICQUART ISMERŐSEI

Pauline Monnier

Blanche de Comminges és családja

Louis és Martha Leblois, elzászi barátok

Edmond és Jeanne Gast, unokatestvérek

Anna és Jules Gay, Picquart nővére és sógora

Germain Ducasse, barát és védenc

Albert Curé őrnagy, régi katonatárs

DIPLOMATÁK

Maximilian von Schwartzkoppen ezredes, német katonai attasé

Alessandro Panizzardi olasz katonai attasé

A „DREYFUSSARD-OK”

Émile Zola

Georges Clémenceau politikus, újságíró, főszerkesztő

Albert Clémenceau ügyvéd

Auguste Scheurer-Kestner, a francia szenátus alelnöke

Jean Jaurčs, a francia szocialisták vezetője

Joseph Reinach politikus, író

Arthur Ranc politikus

Bernard Lazare író

ELSŐ RÉSZ

1

PICQUART ŐRNAGY a hadügyminiszterhez…

Az őr a rue Saint-Dominique-on kilép a bódéból, kinyitja a kaput, én pedig keresztülfutok a havas, szeles udvaron, hogy belépjek az Hôtel de Brienne meleg előcsarnokába, ahol a Köztársasági Gárda nyalka, ifjú kapitánya feláll, hogy tisztelegjen. Valamivel türelmetlenebbül megismétlem: − Picquart őrnagy a hadügyminiszterhez!

A kapitány vezetésével végigmegyünk a miniszter hivatalos rezidenciájának fekete-fehér kockás márványpadlóján, felhágunk a díszlépcsőn, a Napkirály korából maradt ezüstpáncélok és David borzalmas császári giccse − a Napóleon átkel az Alpokon − mellett az emeletre. Ott megállunk a térre néző ablaknál, a kapitány elmegy, hogy bejelentse érkezésemet, néhány pillanatra egyedül hagy, így megcsodálhatok valamit, ami ritka és szép: a város szívében egy kertet, amelyet elnémított a hó egy téli reggelen. Varázslatos lesz tőle még a hadügyminisztérium sárga villanyvilágítása is, ahogy átdereng a csipkeszerű ágakon.

− Mercier tábornok várja, őrnagy úr.

A miniszter irodája hatalmas, a díszes faburkolat kékesszürke, a kettős erkély a fehér pázsitra néz. Két fekete egyenruhás, koros férfi, a hadügyminisztérium legmagasabb rangú tisztjei melegítik a lábukat a nyitott kandallónál. Egyikük Raoul le Mouton de Boisdeffre tábornok, a vezérkari főnök, az orosz ügyek szakértője, az új cárral kötött zsenge szövetségünk kovácsa, aki olyan sok időt töltött a cári udvarban, hogy ő is kezd egy kifent bajszú orosz grófra hasonlítani. A másik, valamivel túl a hatvanon, a felettese, maga a hadügyminiszter, Auguste Mercier tábornok.

Feszes lépésekkel beállok a szőnyeg közepére, és tisztelgek.

Mercier-nek olyan furcsán redős és mozdulatlan az arca, mint egy bőrmaszk. Néha úgy rémlik, hogy egy másik ember figyel a keskeny szemnyílásokon át.

− Nos, Picquart őrnagy, ez nem tartott sokáig – mondja csendes hangján. – Mikor végzett?

− Fél órája, tábornok úr.

− Valóban mindennek vége?

Bólintok.

− Vége.

Hát így kezdődik.

− Jöjjön, üljön a kandallóhoz − parancsolja a miniszter. Szokása szerint nagyon halkan beszél. Egy aranyozott szék felé int. – Húzza ide. Vegye le a kabátját. Meséljen el mindent.

Ugrásra készen ül a szék legszélén: a törzse előredől, összekulcsolja az ujjait, a combjára könyököl. A protokoll felmentette az alól, hogy részt vegyen a reggeli látványosságon. Olyan, mint egy impresszárió, aki lemaradt a saját műsoráról. Most részletekre − benyomásokra, megfigyelésekre, színekre – éhes.

− Először is, milyen volt a hangulat az utcán?

− Azt mondanám, hogy… várakozó.

Leírom, hogyan hagytam el szállásomat a hajnal előtti sötétben, miképpen mentem át az École Militaire-be, és hogy az utcákon szokatlan csend volt, lévén szombat – a zsidók vasárnapja −, szakít félbe Mercier halvány mosollyal – és farkasordító hideg. Noha ezt nem említem, miközben végigmentem a rue Boissière sötét kövein és az avenue du Trocadérón, azon morfondíroztam, nem bukik-e bele a miniszter nagy mutatványába? De mikor elértem az Alma-hídhoz, és megláttam a sötét sokaságot, amely keresztülzúdult a Szajna komor vize fölött, rájöttem arra, amit Mercier bizonyára egész idő alatt tudott: a legdermesztőbb hidegben is elég hőszigetelés az emberi ösztön, amely látni akarja a mások megalázását.

Csatlakoztam a tömeghez, amely előbb déli irányba hömpölygött a folyón át, azután végig az avenue Bosquet-n. Olyan sokan voltak, hogy nem fértek el a deszkajárdán, kifolytak az úttestre. A lóversenypálya nézőire emlékeztettek: ugyanaz a közös várakozás, a társadalmi helyzettől független öröm. Újságárusok nyomakodtak ide-oda a reggeli lapokkal. Az útszéli üstökből áradt a sülő gesztenye illata.

A sugárút végén kiváltam a tömegből, és átmentem az École Militaire-hez, ahol az előző évben topográfiát oktattam. Mellettem a sokadalom tovább özönlött a hivatalosan kijelölt gyülekezőhely, a place Fontenoy felé. Pirkadt. A főiskola visszhangzott a doboktól, kürtöktől, patadobogástól, káromkodástól, elordított parancsszavaktól és a lábak dübörgésétől. A Párizsban állomásozó kilenc gyalogsági ezred mindegyikéből kirendeltek két-két századot, hogy tanúi legyenek a szertartásnak, az egyikben veteránok voltak, a másikban újoncok, mert Mercier szerint az ő moráljukat erősíti a példa. Mire keresztülvágtam a hatalmas termeken és kiléptem a Morland-udvarra, az ezernél több ember már felsorakozott a fagyott sárban.

Sosem vettem részt nyilvános kivégzésen, ismeretlen előttem sajátos légköre, de úgy képzelem, olyan lehet, amilyen az École-ban uralkodott azon a reggelen. A Morland-udvar nagysága megfelelő színpadot teremtett a rendkívüli látványossághoz. A távolban, a rácsokon túl, a place Fontenoy félkörében rózsaszín arcok tengere zúgott a fekete egyenruhás csendőrök sorfala mögött. A tér megtelt. Emberek álltak a padokon, a fogatok és omnibuszok tetején, ültek a fák ágain; egynek sikerült felkapaszkodnia az 1870-es háborús emlékmű csúcsára.

Mercier, aki önfeledten hallgatta végig a beszámolót, most azt kérdezi: − Nos, becslése szerint hányan voltak jelen?

− A Prefektúra szerint húszezren.

− Csakugyan? – A minisztert kevésbé nyűgözi le az adat, mint vártam. – Tudja, hogy eredetileg Longchamps-ba terveztem a ceremóniát? A lóversenypályán ötvenezren is elférnek!

− A hallottakból ítélve, miniszter úr, meg is tudta volna tölteni! – hízeleg Boisdeffre.

− Persze hogy megtöltöttem volna! De a belügyminisztérium váltig állította, hogy zavargás törhet ki. Viszont én azt mondom: minél nagyobb a sokaság, annál hatásosabb a lecke.

Én a húszezret is rengetegnek láttam. A tömeg mormolása fojtott, de fenyegető volt, olyan, mint egy hatalmas állat lélegzete, amely pillanatnyilag nyugodt, de egy szempillantás alatt megvadulhat. Pontosan nyolc óra előtt felbukkant a lovas kíséret. Ahogy végigügettek a sokadalom előtt, a fenevad hirtelen fölneszelt, mert a lovasok között megpillantott egy négylovas, fekete fogolyszállító kocsit. Felharsant a pfujolás, végiggördült az embertengeren. A menet lassított, a kapu kinyílt, a jármű és a kíséret bedübörgött a macskakövön a place d’École-ra.

Miközben figyeltem, hogyan tűnik el a belső udvaron, a közelemben megszólalt egy ember: − Figyelje csak, Picquart őrnagy! A rómaiak a keresztényekkel etették az oroszlánokat, mi a zsidókkal. Ez a haladás.

Felhajtott gallérú télikabátja, nyaksála, szemébe húzott kalapja miatt csak a hangjáról ismertem fel, majd pedig a csillapíthatatlan reszketéséről.

Tisztelegtem Sandherr ezredesnek.

− Hol fog állni az előadás alatt? – kérdezte Sandherr.

− Ezen még nem gondolkodtam.

− Akkor meghívom, csatlakozzon hozzám és embereimhez.

− Megtisztel. De előbb ellenőriznem kell, hogy minden a miniszter utasításainak megfelelően zajlik-e.

− Ott leszünk, mire végez feladataival. – A Morland-udvar túlsó oldalára mutatott reszkető kezével. – Onnan jól láthat mindent.

A feladataim! Most már nem is tudom, nem gúnyolódott-e. A helyőrségi irodába mentem, ahol a Köztársasági Gárda kapitánya, Lebrun-Renault őrizte a foglyot. Nem akartam ismét találkozni az elítélttel. Alig két éve ugyanebben az épületben a tanítványom volt. Most nem volt mondanivalóm a számára, nem éreztem semmit iránta, bántam, hogy megszületett, és csak azt kívántam, hogy távozzon Párizsból, Franciaországból, Európából. Egy közkatona elment Lebrun-Renault-ért, aki nagydarab, vörös képű, nehézkes ifjúnak bizonyult: inkább elment volna rendőrnek. Kijött és jelentett: − Az áruló ideges, de nyugodt. Nem hinném, hogy gondot okozna. Ruháján meglazították a cérnát, a kardját félig átvágták, hogy könnyen el lehessen törni. Semmit sem bíztak a véletlenre. Ha beszélni próbál, Darras tábornok jelet ad, és a zenekar elfojtja a hangját.

− Ugyan miféle zenével fojtanak el egy emberi hangot? – tűnődik Mercier.

Boisdeffre-nek van ötlete: − Talán egy tengerésznótával, miniszter úr.

− Az tényleg jó − feleli Mercier megfontoltan, de nem mosolyodik el; ritkán mosolyog. Ismét hozzám fordul. – Egyszóval Sandherr-rel és az embereivel együtt nézte végig az eljárást. Mi a véleménye róluk?

Nem tudom, mit mondjak – Sandherr végtére is ezredes –, így annyit felelek óvatosan: – Önzetlen hazafiak, akik felbecsülhetetlen értékű munkát végeznek, amiért kevés vagy semmiféle elismerést nem kapnak.

Ez jó válasz. Olyan jó, hogy ezen múlhatott az egész életem – és a történet, amelyet el fogok mesélni. Mindenesetre Mercier vagy az, aki az álarca mögött rejtőzik kutató pillantást vet rám, mintha ellenőrizné, komolyan gondolom-e, amit mondok, azután helyeslően bólint. – Igaza van, Picquart. Franciaország sokkal tartozik nekik.

Az erény e hat példaképe teljes létszámban jelen volt ma reggel, hogy tanúi legyenek erőfeszítéseik megkoronázásának. A vezérkar „Statisztikai Osztálya”, ahogy finoman hívják őket. Miután befejeztem a beszélgetést Lebrun-Renault-val, megkerestem őket. A többiektől kissé félrehúzódva, az alakulótér délnyugati sarkában, az egyik alacsony épület szélárnyékos oldalán ácsorogtak. Sandherr a zsebébe dugta a kezét, lehajtotta a fejét, és úgy festett, mint aki nagyon messze jár.

− Ugye, emlékszik – rezzent fel a hadügyminiszter, amikor Boisdeffre-hez fordul −, hogy Jean Sandherrt „a francia hadsereg legnyalkább katonájának” hívták valamikor?

− Emlékszem, miniszter úr − bólint a vezérkari főnök. – Most nehéz elhinni, szegény fejéről.

Sandherr egyik oldalán a helyettese állt, egy téglavörös képű, hájas alkoholista, aki rendszeres időközönként meghúzta acél-flaskáját, a másikon vezérkarának egyetlen tagja, akit látásból ismertem, a tagbaszakadt Joseph Henry, aki a vállamra csapva azt bömbölte, hogy reméli, megemlítem a miniszternek írt jelentésemben. A csoport két alacsonyabb rangú tagja, a két százados színtelennek tűnt hozzájuk képest. Volt ott még egy civil is, egy girhes hivatalnok, színházi látcsővel. Úgy festett, mint akit ritkán ér szabad levegő. Helyet csináltak nekem, az alkoholista megkínált egy korttyal a silány konyakjából. Még két kívülálló csatlakozott hozzánk: egy sunyi tisztviselő a külügyminisztériumból és az a riasztóan ostoba Du Paty de Clam ezredes a vezérkartól, akinek a monoklija úgy villogott a reggeli napfényben, mintha hiányozna az egyik szeme.

Közeledett az idő, a feszültség növekedett a vészjóslóan sápadt ég alatt. Majdnem négyezer katona állt alakzatban, de egyetlen hangot sem adtak. A tömeg is elcsöndesedett. Csak a Morland-udvar sarkában mozogtak, ahol néhány meghívott vendégnek még mindig meg kellett mutatni a helyét, és ők mentegetőző sietséggel igyekeztek leülni, mintha temetésről késtek volna el. Egy fehér szőrmekucsmás és muffos alacsony, vékony nőt, aki fodros kék ernyővel egy magas dragonyos hadnagy kíséretében érkezett, felismertek néhányan a korláthoz legközelebb álló nézők közül. Gyér taps hallatszott, „hurrá!”, és „bravó!” kiáltások sodródtak a sár fölött.

Sandherr felnézett, és azt morogta: − Ki az ördög az?

Az egyik százados elvette a színházi látcsövet a hivatalnoktól, és a szőrmébe burkolt hölgyre szegezte, aki bólogatással és ernyője kecses pörgetésével nyugtázta, hogy ráismertek.

− Kutya legyek, ha nem az isteni Sarah! – Állított a távcsövön. – Az a szerencsés flótás pedig, aki vele van, az Rochebouet a 28-asoktól!

Mercier hátradől, és végigsimít fehér bajuszán. Sarah Bernhardt is megjelent az előadásán! Éppen ezt kívánja tőlem: a művészi árnyalatot, a társasági pletykát. Mégis úgy tesz, mintha elégedetlenkedne. – El nem tudom képzelni, ki volt képes meghívni egy színésznőt…

Kilenc előtt tíz perccel a szemle parancsnoka, Darras tábornok a macskaköves úton az alakulótér közepére lovagolt. Lova horkantott és kapkodta a fejét, amikor megállították; helyben körbefordult, megnézte a hatalmas tömeget, kapált egyet a kemény földön, azután mozdulatlanná merevedett.

Amikor az óra ütni kezdte a kilencet, felharsant a parancs: − Századok! Vigyázz! – Négyezer katona mennydörgő egyidejűséggel csapta össze a bakancsát. Ugyanabban a pillanatban az alakulótér túlsó sarkában megjelent öt alak, és elindultak a tábornok felé. Ahogy közelebb értek, az összemosódó kicsi alakokból négy lövész lett, akik az elítéltet vették körül. Vigyázzmenetben közeledtek, olyan tökéletesen egyformasággal verve a marsot, hogy minden ötödik lépésüknél üssön az óra; csak az elítélt botlott meg egyszer, de gyorsan igazított a lépésen. Amikor az utolsó óraütés is elhalt, megálltak és tisztelegtek. Azután a lövészek hátraarcot csináltak, és elvonultak, ott hagyva az elítéltet, szemben a tábornokkal.

Peregtek a dobok. Trombita harsant. Előrelépett egy tisztviselő, és egy papírlapot tartott a magasba, az arca elé, mint egy színpadi hírnök. Az ítélet lobogott a jeges szélben, de a beszélő hangja meglepően erőteljes volt ahhoz képest, milyen alacsonyra nőtt.

− A francia nép nevében! – zengte. − A párizsi katonai kormányzat első állandó hadbírósága zárt tárgyaláson meghozta ítéletét. A bíróság tagjainak egyetlen kérdést tettek fel: bűnös-e abban Alfred Dreyfus, a 14. tüzérezred kapitánya, vezérkari százados, hogy 1894-ben a nemzetvédelemmel kapcsolatos iratokat adott át egy idegen hatalomnak vagy ezen hatalom párizsi ügynökeinek?

− A bíróság egyhangúan megállapította: „Igen, a vádlott bűnös!”

− A bíróság egyhangúan életfogytiglani száműzetésre és szabadságvesztésre ítéli Alfred Dreyfus kapitányt, akit kizár a hadsereg soraiból, és elrendeli lefokozását a párizsi helyőrség előtt.

Hátralépett. Darras tábornok felállt a kengyelben, és kivonta kardját. Az elítéltnek hátra kellett hajtania a fejét, hogy felnézzen rá. Mivel a csíptetőjét elvették, keret nélküli szemüveget viselt.

− Alfred Dreyfus, ön nem méltó rá, hogy fegyvert viseljen. A francia nép nevében lefokozom önt!

− Ez volt az a pont − mondom Mercier-nek −, amikor a fogoly első alkalommal szólalt meg.

Mercier visszahőköl meglepetésében. – Beszélt?

− Igen. – Előveszem a zsebemből a noteszemet. – Két karját a magasba emelte, és azt kiáltotta… − Belenézek a noteszbe, hogy pontosan idézhessem: − „Katonák, egy ártatlan embert fokoznak le… Katonák, egy ártatlan embert szégyenítenek meg… Éljen Franciaország… Éljen a hadsereg…” − Szárazon, érzelemmentesen olvasok, ahogy kell, mert így mondta ő is. Az egyetlen különbség, hogy Dreyfus mint mulhouse-i zsidó, enyhe németes akcentussal fűszerezte a szavakat.

A miniszter összevonja a szemöldökét. – Hogyan történhetett ez? Nem azt mondta, hogy egy indulót kezdenek el játszani, ha a fogoly beszédet akar tartani?

− Darras tábornok szerint néhány tiltakozó kiáltás még nem jelent beszédet, a zene pedig megtörte volna az alkalom komolyságát.

− És reagált rá a tömeg?

− Igen. – Ismét a noteszomba néztem. – Azt kezdték kiáltozni: „Halál…halál …halál…”

Mikor a kántálás elkezdődött, a kerítés felé pillantottunk.

− El kell távolítani őket, különben kicsúszhat a kezünkből az irányítás – mondta Sandherr.

Elkértem a látcsövet. A szememhez emeltem, beállítottam az élességet, és láttam, amint egy óriás, a Köztársasági Gárda törzsőrmestere Dreyfus vállára teszi a kezét. Erélyes mozdulattal letépte a váll-lapokat, lecsavarta a gombokat a zubbonyról, az aranypaszományt a zubbony ujjáról, majd letérdelt, és leszakította a vörös sávokat a nadrágról. Dreyfus arcát figyeltem. Kifejezéstelen volt. Maga elé nézett, miközben rángatták, és úgy viselte ezeket a méltatlanságokat, ahogy egy gyerek tűrheti, amikor egy ingerült felnőtt igazgatja a ruháját. Végül a törzsőrmester kivonta Dreyfus kardját a hüvelyből, a penge hegyét a sárba döfte, és egy rúgással eltörte. A kard két felét rádobta a Dreyfus lábánál felhalmozódott kis kupac rőfösárura, két feszes lépést hátrált, fejét a tábornok felé fordította és tisztelgett, miközben Dreyfus a becsülete tépett jelképeit bámulta.

− Kérem, Picquart! – türelmetlenkedett Sandherr. – Magánál van a látcső. Mondja el, milyen!

− Olyan − feleltem, visszaadva a tisztviselőnek a látcsövet −, mint egy zsidó szabó, aki azt kalkulálgatja, mekkora kára esett a pocsékba ment aranypaszománnyal. Ha lenne egy mérőszalag a nyakában, beillene a rue Aubert valamelyik szabászműhelyébe.

− Ez jó − felelte Sandherr. – Ez tetszik.

− Nagyon jó − visszhangozza Mercier, és behunyja a szemét. – Tisztán látom magam előtt.

Dreyfus ismét felkiáltott: − Éljen Franciaország! Esküszöm, ártatlan vagyok!

Ezután elkezdte hosszú menetelését őreivel: végigment a Morland-udvar mind a négy oldalán, elvonulva tépett egyenruhájában az összes osztag előtt, hogy a katonák örökre megjegyezhessék, miként bánik a hadsereg az árulókkal. Gyakran felkiáltott: − Ártatlan vagyok! – amire pfujolás és – Júdás! Zsidó áruló! – kiáltások feleltek a bámész tömegből. Úgy tűnt, a ceremónia egy örökkévalóságig tart, noha az órám szerint mindössze hét percet vett igénybe.

Amikor Dreyfus felénk indult, a külügyminisztériumi ember, akinél éppen a távcső volt, megszólalt bágyadt hangján: − Nem értem, hogyan tűrheti a fickó ezt a megaláztatást, mindeközben kitartva ártatlanságának hangoztatása mellett. Ha tényleg ártatlan, akkor inkább küzdene, semhogy ilyen birkamód hagyja magát körbevezetni. Vagy önök szerint ez zsidó vonás?

− Hát persze hogy zsidó vonás! – vágta rá Sandherr. – Nincs ebben a fajban egy szemernyi hazafiság, becsület, büszkeség. Mást sem tesznek Jézus Krisztus óta, mint hogy elárulják azokat, akik között évszázadok óta élnek.

Amikor Dreyfus elhaladt előttünk, Sandherr megvetése jeléül hátat fordított neki. Én viszont nem tudtam levenni róla a szemem. Vagy a börtönben töltött három hónap, vagy a fagyos reggel miatt az arca szürkésfehér és vizenyős volt, olyan színű, mint egy pajor. Gomb nélkül maradt, fekete zubbonya szétnyílt, kilátszott alóla a fehér ing. Gyér haja csomókba csapzott, és valami csillogott rajta. Egy ütemre masírozott őreivel. Felénk nézett, a tekintete egy pillanatra találkozott az enyémmel, beláthattam a lelkéig, láthattam az állati félelmet, a kétségbeesett szellemi erőfeszítést, amellyel összetartja magát. Miközben figyeltem, ahogy távolodik, rájöttem, hogy nyál csillog a hajában. Bizonyára megfordult a fejében, hogy milyen szerepet játszottam a tönkretételében.

Kálváriájának már csak egyetlen stációja maradt hátra. Számára bizonyosan ez volt a legrosszabb, amikor el kellett haladnia a kerítés és a tömeg előtt. A rendőrök egymásba karolva igyekezetek távol tartani a bámészkodókat. De amikor a szájtátiak látták, hogy a fogoly közeledik, meglódultak. A rendőri sorfal kidudorodott, megfeszült, azután szétszakadt, átengedte a tüntetők áradatát, amely végigzúdult a kövezeten, majd szétfutott a kerítés mentén. Dreyfus megállt, odafordult, szembenézett velük, fölemelte a kezét és mondott valamit. De mivel háttal volt nekem, nem hallottam a szavait, csak az ismerős gúnyolódást, amelyet az arcába vágtak: – Júdás! Áruló! – és – Halál a zsidóra!

Végül az őrei elvonszolták, és a rabszállító kocsihoz terelték, amely előttük várakozott a lovas kísérőkkel. Az elítélt kezét hátrabilincselték. Dreyfus felment a kocsiba. Az ajtót becsukták, bezárták, a kocsis rácsapott a lovakra, a menet meglódult, kikanyarodott a kapun a place Fontenoy-ra. Egy pillanatig nem hittem, hogy megmenekülhet a tömegtől, amely a kocsi oldalát döngette. Ám a lovassági tisztek kardlappal verték vissza őket. Az ostor kétszer pattant, a kocsis parancsot ordított. A kocsi felgyorsult, otthagyta a csőcseléket, balra fordult és eltűnt.

Egy pillanattal később kiadták a parancsot, hogy a szemle résztvevői menetben távozzanak. A föld valósággal rengett a bakancsok dübörgésétől. Megfújták a kürtöket. Dobok verték az ütemet. Amikor a rezesbanda játszani kezdte a Sambre-et-Meuse-t, eleredt a hó. Nagyon megkönnyebbültem. Azt hiszem, mindnyájan így voltunk vele. Önkéntelenül egymás felé fordultunk és kezet ráztunk. Mintha egy egészséges szervezet kilökött volna magából valami mocskosat és fertőzőt, hogy elölről kezdhesse az életet.

Befejezem a jelentést. Csend lesz a miniszter szobájában, csak a tűz ropog.

− Az egyetlen kár − szólal meg végül Mercier −, hogy az áruló életben marad. Ezt inkább az ő, mint bárki más érdekében mondom. Miféle élete lesz? Irgalmasabb lett volna végezni vele. Ezért akartam elérni, hogy hazaárulás esetében a képviselőház állítsa vissza a halálbüntetést.

Boisdeffre mézesmázosan bólogat.

− Ön mindent elkövetett, miniszter úr!

Mercier recsegő térdekkel feláll. Odamegy az asztala melletti, állványra szerelt, hatalmas földgömbhöz, és magához int. Fölteszi a szemüvegét, és úgy tekint le a földre, mint egy rövidlátó istenség.

− Olyan helyet kell keresnem számára, ahol senkivel sem beszélhet. Nem akarom, hogy újabb áruló üzenetet csempésszen ki. És ugyanilyen fontos megakadályozni, hogy bárki beszélhessen vele.

Meglepően finom kezét ráteszi az északi félgömbre, és szelíden forgatni kezdi a világot. Tovasiklik az Atlanti-óceán. A miniszter megállítja a gömböt, és egy pontra mutat Dél-Amerikában, hétezer kilométerre Párizstól. Rám néz, a szemöldökét felvonva biztat, hogy találgassak.

− A cayenne-i fegyenctelep?

− Majdnem, de még annál is biztonságosabb. – Előrehajol, megütögeti a földgömböt. – Az Ördögsziget: tizenöt kilométerre a parttól. Körülötte a tengerben hemzsegnek a cápák. A hatalmas hullámok és erős áramlatok megnehezítik akár egy hajó kikötését is.

− Azt hittem, hogy azt a helyet évekkel ezelőtt bezárták.

− Így van. Az utolsó lakói leprás fegyencek voltak. Még meg kell szereznem a képviselőház jóváhagyását, de ez alkalommal meg is szerzem. A szigetet külön Dreyfus kedvéért nyitják meg ismét. Nos, mit gondol?

Azonnali reakcióm a meglepetés. Mercier-t, aki angol nőt vett feleségül, köztársaságpártinak és szabadgondolkodónak tartják – például nem hajlandó misére járni –, és ezeket a tulajdonságokat csodálom. Mégis, mindezen túl, lappang benne valami a jezsuiták fanatizmusából. Az Ördögsziget?, gondolom. A huszadik század küszöbén állnánk, nem a tizennyolcadikén…

− Nos? – ismétli. – Mi a véleménye?

− Nem egy kicsit… − jól meggondolom, mit mondjak, szeretnék tapintatos lenni: − …Dumas?

− Dumas? Mit ért azon, hogy Dumas?

− Csak azt, hogy úgy hangzik, mint a bűnhődés valamelyik történelmi regényből. Nem olyan Vasálarcos-ízű? Nem úgy fogják emlegetni Dreyfust, mint az „ördögszigeti embert”? Ez a világ leghíresebb fegyencévé teszi…

− Pontosan! – kiáltja Mercier, és a combjára csap, márpedig ő ritkán mutatja ki az érzelmeit. – Pontosan ezt akarom. Ez megragadja a néptömegek képzeletét.

Meghajlok felsőbbrendű politikai ítélőképessége előtt.Ugyanakkor nem értem, mi köze ennek a néptömegekhez. Már veszem a kabátom és távozni készülök, amikor kisegít egy célzással.

− Lehet, hogy ez az utolsó alkalom, amikor ebben az irodában találkozunk.

− Sajnálattal hallom, tábornok úr.

− Tudja, hogy nem foglalkoztat a politika – én hivatásos katona vagyok, nem politikus. Azonban úgy látom, hogy a pártok nagyon elégedetlenek, és a kormány legfeljebb egy-két hétig tarthat ki. Talán új elnök is lesz. – Vállat von. – Bármi lehet. Mi, katonák, ott szolgálunk, ahova küldenek. – Kezet ráz velem. − Mély hatással volt rám az intelligencia, amelyet ebben a nyomorult ügyben tanúsított, Picquart őrnagy. Nem merül feledésbe, igaz, vezérkari főnök úr?

− Nem, miniszter úr. – Boisdeffre ugyancsak föláll, és megrázza a kezem. – Köszönöm, Picquart. Roppant tanulságos volt. Szinte mintha magam is ott lettem volna. Mellesleg hogy áll az orosz nyelvvel?

− Kétlem, hogy valaha is beszélni fogom, tábornok úr, de most már el tudom olvasni Tolsztojt – szótárral persze.

− Kitűnő. Nagy dolgok történnek Franciaország és Oroszország között. A jó orosz tudás igen hasznos lehet egy ígéretes tiszt számára.

Az ajtónál vagyok, már éppen nyitnám, kellően fölpezsdülve a sok hízelgéstől, amikor Mercier váratlanul megkérdezi: − Mondja, egyáltalán elhangzott a nevem?

− Tessék? – Nem tudom biztosan, mire gondol. – Milyen értelemben?

− A ma reggeli ceremónia közben.

− Nem hinném…

− Egyáltalán nem számít. – Elutasítóan int. – Csak érdekelt, volt-e valamilyen tüntetés a tömegben…

− Amennyire láttam, nem.

− Jó. Nem is számítottam rá.

Halkan becsukom magam mögött az ajtót.

Visszaérve a rue Saint-Dominique szeles szakadékába, a fejembe nyomom a sapkámat, és megteszem a száz métert a szomszédos hadügyminisztériumig. Nincs ott senki. Tiszt bajtársaimnak nyilvánvalóan jobb dolga is van ezen a szombaton, semhogy a francia hadsereg aktáit tologassák. Okos fickók! Most megírom a hivatalos jelentést, letakarítom az íróasztalomat, és igyekszem kiverni a fejemből Dreyfust. Felügetek a lépcsőn, végig a folyosón az irodámba.

Napóleon ideje óta a hadügyminisztérium négy osztályból áll. Az első foglalkozik az adminisztrációval, a második a hírszerzéssel, a harmadik a hadműveletekkel és a kiképzéssel, a negyedik a szállítással. Én a harmadikon dolgozom Boucher ezredes parancsnoksága alatt, aki – mivel ugyancsak okos fickó – sehol sincs ezen a téli délelőttön. Mint helyettesének, külön kis irodám van, kopár szerzetesi cella, az ablaka egy kietlen udvarra néz. A bútor két székből, egy asztalból és egy iratszekrényből áll. A fűtés nem működik. A levegő olyan hideg, hogy látom a lélegzetemet. A télikabátomat le sem vetve leülök, ránézek a papírtengerre, amely az utóbbi néhány napban gyűlt fel. Nyögve az egyik dosszié után nyúlok.

Jó pár óra múlva, kora délután hallom, hogy súlyos léptek közelednek a kihalt folyosón. Akárki is az, elmegy az irodám előtt, megáll, azután visszajön és megáll az ajtómnál. Az ajtó elég vékony, így hallom a szuszogását. Fölállok, csöndesen odamegyek az ajtóhoz, hallgatózok, azután kivágom, és a Második Osztály – vagyis a katonai hírszerzés – főnökével nézek farkasszemet. Nem tudom, melyikünk van nagyobb zavarban.

− Gonse tábornok! − tisztelgek. – Nem tudtam, hogy ön az.

Gonse híres a tizennégy órás munkanapjairól. Sejthettem volna, hogy ha bárki is tartózkodik az épületben, az csak ő lehet. Az ellenségei szerint csak így tud megbirkózni a munkájával.

− Semmi baj, Picquart őrnagy. Ez a hely egy útvesztő. Megengedi? – Cigarettából pöfékelve betotyog rövid lábain az irodámba. – Sajnálom, hogy megzavarom, de most kaptam üzenetet Guérin ezredestől, a place de Vendôme-ról. Azt állítja, hogy Dreyfus ma reggel a szemlén vallomást tett. Maga tudta ezt?

Tátott szájjal bámulok rá, mint egy bolond.

− Nem, tábornok úr. Nem tudtam.

− Úgy tűnik, a reggeli ceremónia előtt fél órával elmondta az őt őrző kapitánynak, hogy csakugyan adott át iratokat a németeknek. – Vállat von. − Gondoltam, magának tudnia kellene erről, ha már a miniszter képviseletében volt ott.

− De hát már megtettem a jelentést… − Megdöbbenek. Ez olyasfajta inkompetencia, amely tönkreteheti az ember pályafutását. Október óta Dreyfus a számtalan terhelő bizonyíték ellenére sem volt hajlandó beismerni bűnösségét. Most pedig azt hallom, hogy gyakorlatilag az orrom előtt tett vallomást, és én elszalasztottam! – Jobb, ha utánajárok.

− Én is ezt javaslom. Amikor végzett, jöjjön vissza és tegyen jelentést.

Ismét kisietek a dermesztő, szürke félhomályba. Beszállok a boulevard Saint-Germain sarkán sorakozó fiákerek egyikébe, és az École Militaire-nél szólok a kocsisnak, hogy várjon, amíg beugrok. A hatalmas alakulótér gúnyosan hallgat. Sehol egy lélek, csak az utcaseprők takarítják a place Fontenoy-t. Visszamegyek a kocsihoz, utasítom a fiákerest, hogy a lehető leggyorsabban vigyen el Párizs katonai kormányzójának főhadiszállására, a place deVendôme-ra, azután várakozni kezdek Guérin ezredesre a homályos, roskatag épület előcsarnokában. Az ezredesnek nem sürgős kijönnie. Amikor előbukkan, olyan az arca, mint azé, akit egy jófajta ebéd közben zavartak meg, és alig várja, hogy folytathassa az evést.

− Gonse tábornoknak már mindent elmondtam.

− Elnézést, ezredes úr. Megtenné, hogy nekem is elmondja?

Felsóhajt. – Lebrun-Renault kapitányt utasították, hogy a ceremónia kezdetéig őrizze Dreyfust. Átadta a kíséretnek, és alighogy elkezdődött a lefokozás, odajött hozzánk, és valami olyasmit mondott: „Nahát, szavamra, ez a szemét most vallott be mindent!”

Előveszem a noteszemet. – A kapitány szerint mit mondott neki Dreyfus?

− Nem emlékszem a pontos szavaira. A lényege az volt, hogy titkokat adott át a németeknek, csupa apróságot, de a miniszter mindenről tudott, és pár év múlva úgyis kipattant volna a dolog. Valami ilyesmit. Lebrun-Renault-val kell beszélnie.

− Megteszem. Hol találom?

− Fogalmam sincs. Nincsen szolgálatban.

− Még Párizsban tartózkodik?

− Drága őrnagyom, honnan tudhatnám?

− Nem egészen értem − válaszolom. – Miért ismerné el a bűnösségét Dreyfus egy vadidegennek egy ilyen pillanatban, amikor ebből semmi haszna, és az előző három hónapban mindent tagadott?

− Ebben nem segíthetek. – Az ezredes hátrapillant a várakozó ebéd irányába.

− És ha már bevallotta Lebrun-Renault kapitánynak, miért kiáltotta oda több tízezer ellenséges embernek, hogy ártatlan?

Az ezredes kihúzza magát.

− Arra céloz, hogy az egyik tisztem hazudik?

− Köszönöm, ezredes úr. − Elteszem a noteszemet.

Amikor visszaérek a minisztériumba, egyenesen Gonse irodájába megyek. Gonse egy aktatoronnyal birkózik. Miközben a jelentésemet hallgatja, fölteszi a csizmáját az asztalra, és hátradől a székével. − Akkor hát nem hiszi, hogy ilyesmi történt? – kérdezi.

− Nem, nem hiszem. Addig nem, amíg nem hallom a részleteket. Sokkal valószínűbb, hogy ez az ostoba gárdakapitány félreértett valamit. Vagy pedig kitalált egy mesét, hogy fontossá tegye magát a bajtársai előtt. Természetesen feltételezve, hogy Dreyfus nem volt kettős ügynök, akit mi építettünk be a németekhez – teszem hozzá.

Gonse elneveti magát, és újabb cigarettára gyújt.

− Ha csak úgy nem!

− Mit óhajt, mit tegyek tábornok úr?

− Nem hinném, hogy bármi tennivalója lenne.

Habozok.

− Természetesen van még egy mód arra, hogy határozott választ kapjunk.

− Éspedig?

− Megkérdezhetjük Dreyfust.

Gonse megrázza a fejét. – Az kizárt. Most már nem lehet fölvenni vele a kapcsolatot. Mellesleg hamarosan elindul Párizsból. – Leteszi a lábát az asztalról a padlóra. Maga elé húzza az aktaköteget. A cigarettahamu a zubbonyára hullik. – Bízza csak rám. Majd átmegyek, és mindent elmagyarázok a vezérkari főnöknek meg a miniszternek. – Kinyit egy dossziét, olvasni kezdi. Nem pillant föl. – Köszönöm, Picquart őrnagy. Leléphet.

2

ESTE CIVILBEN KIUTAZOM Versailles-ba, anyámhoz. A huzatos vonat végigdülöngél Párizs elővárosain, amelyeket különös metszetekké rendez át a gázlámpák fénye és a hó. Az utazás csaknem egy óra; magam vagyok a kocsiban. Megpróbálok regényt olvasni − Dosztojevszkijtől A kamaszt −, de a világítás minden váltónál kialszik, és eltévesztem, hol tartok. A vészlámpa kék fényében kibámulok az ablakon, és elképzelem Dreyfust a Santé börtön cellájában. A rabokat átalakított marhavagonokban szállítják. Őt vélhetőleg nyugatra küldik, az Atlanti-óceán egyik kikötőjébe, hogy ott várja meg a deportálást. Ebben az időben pokoli az utazás. Lehunyom a szemem, próbálok szunyókálni.

Anyámnak kis lakása van egy modern utcában, a versailles-i állomás közelében. Hetvenhét éves, csaknem harminc éve özvegy, egyedül él. A nővéremmel felváltva látogatjuk. Anna idősebb, mint én és gyerekei vannak, nekem pedig nincsenek. Mindig szombaton vagyok a soros, mert ez az egyetlen időpont, amikor biztosan elszabadulhatok a minisztériumból.

Jócskán besötétedik, mire megérkezem; a hőmérséklet legalább mínusz tíz fok. Anyám a bezárt ajtó mögül kiabál: − Ki az?

− Georges vagyok, mama!

− Ki?

− Georges, a fiad!

Egy percig eltart, amíg rábeszélem, hogy beengedjen. Néha összetéveszt a bátyámmal, Paullal, aki öt éve halt meg; néha – és ez, különös módon, még rosszabb – az apámmal, aki akkor halt meg, amikor tizenegy éves voltam. (Egy másik nővérem még a születésem előtt halt meg, egy bátyám pedig tizenegy naposan; a szenilitásnak azért van előnye: amióta anyám esze elment, nem hiányzik neki a társaság.)

A kenyér és a tej kővé fagyott, a csövek eljegesedtek. Az első fél órát azzal töltöm, hogy tüzeket gyújtok, igyekszem kiolvasztani a lakást, a másodikat azzal, hogy betömök egy rést. Burgundi marharagut eszünk, amit a bejárónő hozott a helyi traiteurtől. Mama összeszedi magát; mintha még arra is emlékezne, ki vagyok. Mesélek neki arról, mivel foglalkoztam, de nem említem Dreyfust vagy a lefokozást: nehezen értené, miről beszélek. Később leülünk az apró szalon nagy részét kitöltő zongorához, és eljátszunk egy négykezest, egy Chopin-rondót. Hibátlanul zongorázik, agyának zenei része a legérintetlenebb, ez tűnik el utoljára. Miután lefekszik, a forgószéken ülve nézegetem a zongorán levő fotográfiákat: az ünnepélyes családi csoportképeket Strasbourgban, a geudertheimi ház kertjét, egy miniatúrát zeneiskolás anyámról, egy pikniket a neudorfi erdőben – egy eltűnt világ tárgyait, a háborúban elmerült Atlantiszt.{1}

Tizenhat éves voltam, amikor a németek Strasbourgot ágyúzták. Nekik köszönhetően szereztem személyes tapasztalatokat arról a valamiről, amelyet a katonai főiskolán „a modern távolsági tüzérség első általános bevetése a polgári lakosság csökkentése céljából” körülírással tanítunk. Láttam, ahogy a város képtára és könyvtára porig ég, láttam cafatokra szakadt szomszédokat, térdeltem haldokló barátok mellett, segítettem idegeneket kiásni a romok alól. Választhattunk, hogy maradunk és németek leszünk, vagy hátrahagyunk mindent, és Franciaországba költözünk. Szegényen érkeztünk Párizsba, megszabadulva a civilizált élet biztonságáról táplált összes illúziónktól.

Az 1870-es megaláztatás előtt zenetanár vagy sebész lettem volna; utána a katonaságon kívül minden más foglalkozás léhaságnak tűnt. A hadügyminisztérium fizette oktatásomat, a hadsereg lett az apám, és nem volt fiú, aki keményebben iparkodott volna megfelelni egy sokat követelő papának. Némileg álmodozó természetemet, művészi hajlamaimat irgalmatlan fegyelemmel ellensúlyoztam. A Saint-Cyr 304 fős évfolyamában az ötödik helyen végeztem. Beszélek németül, olaszul, angolul és spanyolul. Észak-Afrikában az Aurès-hegységben harcoltam, és megkaptam a Gyarmati Érdemérmet, Indokínában, a Vörös folyónál a Csillagot kaptam meg a bátorságomért. A Becsületrend lovagja vagyok. Ma pedig, miután huszonnégy évet töltöttem el egyenruhában, egyszerre terjesztettek fel dicséretre a hadügyminisztériumnál és a vezérkarnál. Miközben Versailles-ban, anyám szerény hálószobájában fekszem, és 1895. január ötödike átmegy hatodikába, nem az ártatlanságát hangoztató Alfred Dreyfus hangját hallom, hanem Auguste Mercier célzását az előléptetésemre: Mély hatással volt rám az intelligencia, amelyet ebben a nyomorult ügyben tanúsított… Nem merül feledésbe…

Másnap reggel, amikor megszólalnak a harangok, megfogom anyám törékeny karját, elkísérem a jeges úton a sarokig, és azon túl a Szent Lajos-székesegyházig, amit mindig is az állami babonaság különösen dagályos emlékművének láttam. Miért nem ezt lőtték szét a németek? A gyülekezet egyszínű, fekete-fehér, apácák és özvegyek. Az ajtóban elengedem a karját.

− A mise után találkozunk.

− Nem jössz be?

− Sosem megyek be, mama. Ezt minden héten megbeszéljük.

Rám néz nedves, szürke szemével. A hangja remeg. – De mit mondjak istennek?

− Mondd, hogy a Café du Commerce-ben vagyok a téren.

Egy fiatal pap gondjára bízom, és elindulok a kávéházhoz. Útközben megállok, hogy vegyek két újságot, a Le Figarót és a Le Petit Journalt. Leülök egy asztalhoz az ablak mellett, kávét rendelek, cigarettára gyújtok. A lefokozás hírét mindkét lap a címoldalon hozza – a Journalban szinte másról sincsen szó. A riportot kezdetleges rajzokkal illusztrálják. Rajzok az alakulótéren végigvonuló Dreyfusról, az ítéletet felolvasó kövérkés hivatalnokról, a rangjelzéseitől megfosztott Dreyfusról, aki harmincöt éves létére olyan, mint egy ősz öregember. A főcím: Bűnhődés: „A legsúlyosabb büntetést követeltük az áruló Dreyfusnak. Továbbra is úgy hisszük, hogy a megfelelő büntetés a halál…” Mintha egyetlen személyben talált volna szelepet magának az 1870-es vereség óta visszafojtott összes gyűlölet és felháborodás.

Iszom egy korty kávét, tekintetem végigfut a Journal szenzációhajhász leírásán, majd hirtelen megállapodik valamin: „Dreyfus a kísérő katonákhoz fordult, és azt mondta: »Csak azért adtam át dokumentumokat, hogy sokkal fontosabbakat kapjak. Három év múlva úgyis kiderül az igazság, és maga a miniszter rendeli el a perújrafelvételt.« Letartóztatása óta az áruló most először volt hajlandó egy félig-meddig vallomásnak nevezhető beismerés-féleségre…”

Az újságot nézve lassan leteszem a csészémet, és újraolvasom a bekezdést. Azután fölveszem a Le Figarót. A címlapon nem írnak vallomásról, sem valódiról, sem olyanról, ami félig-meddig annak nevezhető. Ám a második oldalon van egy friss hír: „Egy órája kaptunk beszámolót egy tanútól…” – és máris ugyanannak a történetnek egy változatát olvashatom, csak ez alkalommal meg is nevezik Lebrun-Renault-t mint a hír forrását, és itt hallatszik Dreyfus valódi hangja. Minden sorában érzem kétségbeesését, ahogy elkeseredetten igyekszik meggyőzni valakit, akár az őrzésével megbízott katonatisztet is:

„Figyeljen rám, kapitány! Egy levelet fedeztek fel a szekrényben az egyik követségen; egy följegyzést négy további iratról. Ezt a levelet megmutatták írásszakértőknek. Három azt mondta, én írtam; kettő azt, hogy nem én. És egyedül ezen az alapon ítéltek el! Tizennyolc évesen iratkoztam be a műszaki egyetemre. Fényes katonai pályafutás előtt álltam, ötszázezer frank volt a vagyonom, ötvenezer frank éves jövedelemre számíthattam. Sosem voltam szoknyavadász. Életemben nem kártyáztam. Éppen ezért nem volt szükségem pénzre. Akkor miért követtem volna el árulást? Pénzért? Nem. Akkor miért?”

Ezeket a részleteket sohasem lett volna szabad nyilvánosságra hozni. Első reakcióm, hogy leszidom a zöldfülű Lebrun-Renault-t. Minden időkben megbocsáthatatlan, ha egy katonatiszt jártatja a száját a sajtó előtt – pláne ilyen kényes ügyben! Bizonyára részeg volt! Megfordul a fejemben, hogy azonnal vissza kellene térnem Párizsba, egyenesen a hadügyminisztériumba. Ám ekkor eszembe jut az anyám, aki ebben a pillanatban kétségtelenül térden állva imádkozik halhatatlan lelkemért, és úgy döntök, jobb, ha kimaradok ebből.

Így aztán a napot úgy töltöm, ahogy terveztem. Átveszem anyámat két apácától, visszamegyünk a házba. Délben unokatestvérem, Edmond Gast a kocsiját küldi értünk, hogy nála ebédeljünk egy közeli faluban, Ville-d’Avrayben. Fesztelen, kellemes társaság, rokonok és barátok, olyasfajta barátok, akiket elég régen ismerünk ahhoz, hogy a családtagoknak tekintsük őket. Edmond két évvel fiatalabb nálam, de máris Ville-d’Avray polgármestere, egyike azoknak a szerencséseknek, akiknek van tehetségük az élethez. Gazdálkodik, festeget, vadászgat, könnyen keresi a pénzt, okosan költi el, és szereti a feleségét – de ki csodálkozna ezen, amikor Jeanne még mindig olyan szép, mint Renoir valamelyik lányportréja? Nem irigylek senkit, de ha megtenném, Edmond lenne az irigységem tárgya. Az ebédlőben Louis Leblois, a volt iskolatársam ül Jeanne mellett; felesége, Martha az én szomszédom; velem szemben Pauline Romazzotti, aki olasz családneve ellenére velünk nőtt fel Strasbourg mellett, most pedig a külügyminisztérium tisztviselőjének, a nálunk nyolc-tíz évvel idősebb Philippe Monnier-nek a felesége. Pauline egyszerű fehér szegélyű szürke ruhát visel, amelyről tudja, hogy szeretem, mert arra a másikra emlékeztet, amelyet ő hordott tizennyolc évesen.

Monnier kivételével valamennyien elzászi menekültek vagyunk, és senkinek nincs egy jó szava elzászi földinkről, Dreyfusról, még Edmondnak se, aki pedig radikális köztársaságpárti. Valamennyien ismerünk történeteket zsidókról, különösen Mulhouse-ból, akik hitszegők lettek, amikor a háború után fölajánlották nekik az állampolgárságot, és inkább németekké váltak, mint hogy franciák maradtak volna.

− Úgy forognak, ahogy a szél fúj, mindig arra, ahol a hatalom van − jelenti ki Monnier, a borospoharát billegetve. – Így élt túl kétezer évet a fajuk. Hát ki hibáztathatná őket?

Egyedül Leblois kockáztat meg szikrányi kétséget.

− Nézzétek, én mint ügyvéd ellenzek mindenféle titkos tárgyalást, és be kell vallanom, megfordult a fejemben, hogy egy keresztény tiszttől is ugyanígy megtagadták volna-e a normális peres eljárást – különösen miután a Le Figaro szerint olyan gyenge lábon állnak a terhelő bizonyítékok.

Hidegen válaszolok: − Louis, azért tagadták meg tőle „a normális peres eljárást”, ahogy te fogalmaztál, mert az ügynek vannak nemzetbiztonsági vonzatai, amelyekről egyszerűen nem lehet nyílt tárgyalást tartani, akárki légyen is a vádlott. És sok bizonyíték szól ellene, e felől biztosíthatlak!

Pauline összevont szemöldökkel néz rám. Észbe kapok, hogy fölemeltem a hangom. Csönd lesz. Louis megigazítja az asztalkendőjét, de nem szól. Nem akarja elrontani az ebédet. Pauline, a diplomatafeleség megragadja az alkalmat, hogy kellemesebb témára terelje a társalgást.

− Mondtam már nektek, hogy Philippe és én egy csodálatos elzászi éttermet találtunk a rue Marbeufön?

Ötre jár, mire hazaérek. A lakásom a tizenhatodik kerületben van, közel a place de Victor Hugóhoz. A cím sokkal előkelőbb, mint én magam. Valójában csak két kis szobám van a negyedik emeleten és az őrnagyi fizetésből még ezt is alig engedhetem meg magamnak. Nem vagyok Dreyfus, akinek a magánjövedelme a tízszerese az én fizetésemnek. De hát mindig olyan volt a természetem, hogy egy csepp kiválóságot többre becsülök a középszerűség tengerénél, úgyhogy ennyit megengedek magamnak.

Belépek az utcáról, de alig néhány lépést teszek a lépcső felé, amikor hallom a hátam mögött a házmesterné hangját: – Picquart őrnagy úr! − Megfordulva látom, hogy Mme Guerault egy névjegyet lobogtat. – Egy tiszt kereste magát! – közeledik felém. – Egy tábornok!

Átveszem a névjegyet: „Charles-Arthur Gonse tábornok, hadügyminisztérium”. A hátlapjára felírta a lakcímét.

A lakás az avenue du Bois de Boulogne közelében van. Simán megjárom gyalog. Öt perc múlva becsöngetek hozzá. Nyílik az ajtó. Azt, akit látok, össze sem lehet hasonlítani azzal a fesztelen fickóval, akitől szombat délután eljöttem. Borotválatlan, a szeme táskás a kimerültségtől. Derékig kigombolt zubbonya alól kilátszik a némileg piszkos trikó. Egy pohár konyak van a kezében.

− Picquart. Jó, hogy eljött.

− Elnézést, hogy nem vagyok egyenruhában.

− Nem számít. Vasárnap van.

Követem az elsötétített lakásban – a feleségem vidéken van, magyarázza a válla fölött – a dolgozószobába. Az ablak fölött két keresztbe tett lándzsa, gondolom, emlék az észak-afrikai szolgálatból. A kandallópárkányon egy negyedszázaddal korábban készült fotográfia, amikor még a 13. hadtest alacsony rangú vezérkari tisztje volt. Újratölti a poharát egy metszett palackból, nekem is tölt, azután nyögve lerogy a pamlagra, és cigarettára gyújt.

− Ez az átkozott Dreyfus-ügy − mondja. – Elintéz minket.

− Csakugyan? – vetem oda. − Én jobban szeretnék egy kicsit heroikusabb véget! – Ám Gonse nagyon komolyan néz rám.

− Drága Picquard-om, láthatólag nem érti: nagyon közel kerültünk a háborúhoz. Hajnal egy óta fenn vagyok, és mindez a miatt az átkozott, hülye Lebrun-Renault miatt!

− Istenem! – Meghökkenve leteszem az érintetlen konyakomat.

− Tudom, nehéz elhinni, hogy ilyen katasztrófa lehessen egy idióta fecsegéséből, mégis ez a helyzet.

Elmondja, hogy hajnali egykor a hadügyminiszter küldönce ébresztette. Hívatták az Hôtel de Brienne-be. Ott a háziköntösbe bújt Mercier várta az Élysée-palota egyik magántitkárával, aki elhozta a párizsi lapok első kiadásait. A magántitkár közölte Gonse-zal, amit már közölt Mercier-vel: az elnököt megdöbbentette – mit megdöbbentette! felháborította! – az, amit olvasott. Miként lehetséges, hogy a Köztársasági Gárda egyik tisztje ilyen pletykákat terjesszen? Főleg azt, hogy a francia kormány ellopatott a német nagykövetségről egy iratot, és arra volt jó az egész ügy, hogy a németeket beugrassák? Tisztában van-e a hadügyminiszter azzal, hogy a német nagykövet délután az Élysée-ben járt, és átadta Berlin hivatalos tiltakozó jegyzékét? Hogy a német császár azzal fenyegetőzik, visszahívja nagykövetét Párizsból, amennyiben a francia kormány egyszer s mindenkorra ki nem jelenti, hogy elfogadja a német kormány kijelentését, miszerint Berlin sohasem tárgyalt Alfred Dreyfusszal? Keressék meg! – követelte az elnök. Keressék meg ezt a Lebrun-Renault kapitányt, és fogják be a pofáját!

Így hát az ötvenhat éves Arthur Gonse tábornok, a francia katonai hírszerzés főnöke abba a megalázó helyzetbe került, hogy kocsit kellett fognia és házról házra kellett járnia – az ezred főhadiszállásától Lebrun-Renault kvártélyán át a pigalle-i kuplerájokig –, míg végül közvetlenül hajnal előtt meg nem találta a Moulin Rouge-ban, ahol az ifjú kapitány még akkor is cercle-t tartott újságíróknak és prostituáltaknak.

Ekkor a mutatóujjamat az ajkamra kell nyomnom, hogy elrejtsem a mosolyomat, mert a monológból nem hiányzik a komikum – annál is inkább, mert Gonse érdes, méltatlankodó hangján adják elő. El tudom képzelni, milyen volt, amikor Lebrun-Renault megfordult, és megpillantotta a rárontó Gonse tábornokot, vagy amikor kétségbeesetten próbált kijózanodni, hogy megmagyarázhassa, amit csinált, először a hadügyminiszternek, azután egy borzasztóan kínos kihallgatáson magának Casimir-Perrier elnöknek.

− Nincs ebben semmi tréfás, őrnagy! – Gonse megérezte, hogy mulatok rajta. – Nem vagyunk olyan helyzetben, hogy háborúzzunk Németországgal! Ha úgy döntenek, hogy ürügyként használják a megtámadásunkra, akkor isten óvja Franciaországot!

− Természetesen, tábornok úr. – Gonse ahhoz a nemzedékhez tartozik – Mercier-vel és Boisdeffre-rel együtt –, akiket fiatal tiszt korukban mélyen megsebzett az 1870-es összeomlás, és azóta is rettegnek a németek árnyától. „Három a kettőhöz”, ez a borúlátó mantrájuk: minden két franciára három német jut, minden két frankunkra, amit fegyverkezésre költhetünk, ők hármat engedhetnek meg maguknak. Eléggé lenézem őket a defetizmusuk miatt. – Berlin hogy reagált?

− A külügyminisztérium valamilyen nyilatkozaton dolgozik, amely szerint a németek ugyanúgy nem felelősek a nekik küldött iratokért, mint mi azokért, amelyek hozzánk jutottak.

− Van bőr a képükön!

− Nem igazán. Csak fedezik az ügynöküket. Mi ugyanezt tesszük. De annyit mondhatok, egy hajszál választott el a háborútól.

Minél többet gondolkodom, annál meglepőbbnek tűnik a dolog.

− Valóban megszakították volna a diplomáciai kapcsolatokat, és megkockáztattak volna egy háborút, csak hogy védjenek egy kémet?

− Nos, természetesen kínos nekik, hogy lebuktak. Megalázó. Jellemző, átkozott porosz túlreagálás…

Reszket a keze. Az égő cigarettáról meggyújt egy újat, a csikket a hamutartóként szolgáló, elfűrészelt gránáthüvelybe dobja. Lecsippent néhány dohánymorzsát a nyelvéről, azután hátradől a pamlagon, és egy füstfelhőn át bámul rám. – Úgy látom, hozzá sem nyúlt az italához.

− Jobb szeretem, ha tiszta a fejem, amikor háborúról beszélünk.

− Ó! Nekem meg pontosan akkor van szükségem egy konyakra! – Kiissza a poharát, azután forgatja a kezében. Rám mosolyog. Abból, ahogy a palackra sandít, látszik, hogy borzasztóan szeretne inni még eggyel, de előttem nem akar iszákosnak mutatkozni. Krákog, majd megszólal: − Picquart, a miniszterre mély hatást tett az, ahogy ezt az egész ügyet kezelte. Ugyanez a vezérkari főnök véleménye. Az elmúlt három hónapban kétségtelenül értékes tapasztalatokat szerzett a katonai hírszerzés terén. Ezért azt fontolgatjuk, hogy felterjesztjük előléptetésre. Arra gondolunk, hogy felajánljuk magának a Statisztikai Csoport vezetését.

Igyekszem palástolni az elszörnyedésemet. A kémkedés mocskos munka. Minden, amit a Dreyfus ügyben láttam, csak megerősítette ezt a nézetemet. Nem ezért léptem be a hadseregbe.

− De hát − tiltakozom – annak az osztálynak már van egy igen tehetséges parancsnoka Sandherr ezredes személyében.

− Valóban tehetséges. Ám Sandherr beteg ember, és magunk között szólva, nem valószínű, hogy meggyógyul. Egyébként is tíz éve tölti be ezt a posztot, pihenésre van szüksége. Most pedig, Picquart, bocsásson meg nekem, de tekintve a munkakörébe tartozó információk titkos jellegét, kérdeznem kell valamit. Ugye, nincs a múltjában vagy a magánéletében olyasmi, amivel megzsarolhatják?

Fokozódó rémülettel ébredek rá, hogy a jövőmet már eldöntötték. Talán előző este, amikor Gonse találkozott Mercier-vel és Boisdeffre-rel.

− Nem – válaszolom. − Ilyesmiről nincs tudomásom.

− Ugye, jól tudom, hogy ön nőtlen?

− Igen.

− Van ennek valami különös oka?

− Jól megvagyok a magam társaságában. És nem engedhetek meg magamnak egy feleséget.

− Ez minden?

− Ez minden.

− Anyagi gondjai vannak?

Vállat vonok.

− Nincs pénz, nincs gond.

− Jól van. – Gonse mintha megkönnyebbült volna. – Akkor ez el van intézve.

De én még mindig hadakozok a sorsom ellen. – Ugye tisztában van azzal, hogy egy összeszokott csapat nem szereti a kívülállót? Mi van Sandherr helyettesével?

− Nyugállományba vonul.

− És Henry őrnagy?

− Ó, Henry jó katona. Szépen beadja a derekát, és azt teszi, ami a legjobb az osztálynak.

− Nem szeretné inkább ő ezt a posztot?

− Szeretné, de nincs elég iskolája hozzá, és a társadalmi helyzete sem megfelelő egy ilyen magas álláshoz. Az apósa kocsmáros, azt hiszem.

− De hát én semmit nem tudok a kémkedésről…

− Ugyan már, kedves Picquart! – Gonse kezd ingerült lenni. – Pontosan azokkal a tulajdonságokkal rendelkezik, amelyek ehhez az álláshoz szükségesek. Hol itt a probléma? Az igaz, hogy az osztály hivatalosan nem létezik. Nem vonul fel a díszszemléken, nem ír róla a sajtó. Senkinek sem mondhatja el, mivel foglalkozik. De aki fontos, az mind fogja tudni, hogy maga mit csinál. Bejárása lesz a miniszterhez. És természetesen előléptetik alezredessé. – Ravasz pillantást vet rám. – Mennyi idős?

− Negyven vagyok.

− Negyven! A maga korában senki sincs ilyen rangban az egész hadseregben. Gondoljon bele: még ötvenéves kora előtt tábornok lesz! Azután pedig… egy napon maga lehet a vezérkari főnök.

Gonse pontosan tudja, hogyan játsszon velem. Becsvágyó vagyok, noha remélem, ambícióm még nem falt föl, tudom, hogy más is létezik a hadsereg mellett – mindazonáltal szeretnék olyan messzire eljutni a tehetségemmel, ameddig elvisz. Számolgatok: néhány év nemszeretem munka, de a végén rózsás kilátások. Gyengül az ellenállásom. Megadom magam.

− És mikor történik meg ez?

− Nem azonnal. Néhány hónap alatt. Hálás lennék, ha senkinek nem említené.

Bólintok. − Természetesen, mindent megteszek, amit a hadsereg kíván tőlem. Hálás vagyok a bizalmáért. Igyekszem megszolgálni.

− Jól van! Biztos vagyok benne, hogy így lesz. Most pedig ragaszkodom hozzá, hogy igya meg azt az italt, amely még mindig ott áll maga előtt…

Elvégeztetett. Koccintunk a jövőmre. Koccintunk a hadseregre. Azután Gonse kikísér. Az ajtónál a karomra teszi a kezét és atyailag megszorítja. A lélegzete édes a konyaktól és a cigarettafüsttől. – Georges, tudom, azt gondolja, hogy a kémkedés nem méltó egy katonához, de téved. A modern korban ez az első vonal. Bármikor összecsaphatunk a németekkel. Emberben és hadianyagban erősebbek nálunk – emlékszik, „három a kettőhöz”! –, ezért nekünk a felderítésben kell jobbaknak lennünk. – Még erősebben szorítja a karom. – Az ilyen Dreyfus-féle árulók leleplezése legalább olyan életfontosságú Franciaország számára, mint egy ütközet megnyerése a csatamezőn.

Odakint ismét eleredt a hó. Az avenue Victor Hugón hópelyhek ezrei táncolnak a gázlámpák izzásában. Fehér szőnyeg borítja el az utat. Különös. Én leszek a francia hadsereg legfiatalabb alezredese, mégsem lelkesedem.

A lakásomban Pauline vár. Ugyanazt az egyszerű, szürke ruhát viseli, amelyet az ebédnél, és én örömmel veszem le róla. Megfordul, hogy hátul kikapcsolhassam, két kézzel megemeli a haját, így elérem a legfelső kapcsot. Megcsókolom a tarkóját, és belemormolom a bőrébe: − Mennyi időnk van?

− Egy óra. Azt hiszi, hogy a templomban vagyok. Hideg az ajkad. Hol voltál?

Már majdnem kibököm, amikor eszembe jut Gonse utasítása.

− Sehol − felelem.

3

ELTELIK HAT HÓNAP, beköszönt a június. A levegő fölmelegszik, Párizs hamarosan szarszagú lesz. A szag fölszáll a kanálisból, és büdös gázként borítja el a várost. Ha az emberek megkockáztatják, hogy kilépjenek a lakásukból, vászonmaszkot tesznek, vagy a zsebkendőjüket szorítják az orrukhoz, bár ez sem sokat segít. Az újságokban a szakértők egyetértenek abban, hogy nem olyan rossz, mint az 1880-as „nagy bűz” volt – ezt nem tudom: én akkortájt Algériában voltam –, de az biztos, hogy tönkreteszi a kora nyári napokat. „Lehetetlen kiállni az erkélyre, panaszkodik a Le Figaro, lehetetlen úgy leülni a zsúfolt, vidám kávéházi teraszokra, amelyek sugárútjaink büszkeségei, hogy ne arra gondolnánk, valami bárdolatlan, láthatatlan óriásnak kell lennie a szélfelőli oldalon.” A szag beleeszi magát a hajba, a ruhába, megtelepszik az orrban, sőt a nyelvben is, így mindennek olyan íze lesz, mint a bomlásnak. Ilyen a légkör azon a napon, amelyen átveszem a Statisztikai Osztály vezetését.

Henry őrnagy, amikor értem jön a hadügyminisztériumba, csak legyint.

− Ez semmiség. Tanyán kellett volna felnőnie! Emberszar, disznótrágya: mi a különbség? – Arca a hőségben olyan sima és kövér, mint egy nagy, rózsaszín csecsemőé, a száját örökös, negédes mosolyra húzza. Ha megszólít, a kelleténél jobban megnyomja a rangomat – Picquart alezredes úr! –, egyetlen szóba sűrítve a tiszteletet, a gratulációt és a gúnyolódást. Nem sértődöm meg. Henry lesz a helyettesem, vigaszul, amiért nem őt léptették elő főnökké. Mostantól olyan szerepbe kerülünk, amely egyidős a hadviseléssel. Ő a tapasztalt öreg katona, aki végigmászta a szamárlétrát, a mindentudó törzsőrmester; én a fiatalabb, hivatásos tiszt, elméletileg a vezető, akire vigyázni kell, nehogy túl nagy kárt tegyen. Ha nem visszük túlzásba a kölcsönös szekatúrát, azt hiszem, kijöhetünk egymással.

Henry föláll.

− Nos, alezredes úr, megyünk?

Még sose jártam a Statisztikai Osztályon – nem meglepő, hiszen azt is kevesen tudják, hogy egyáltalán létezik –, így megkértem Henryt, kalauzoljon. Arra számítottam, hogy a minisztérium valamelyik észrevehetetlen zugába visz. Erre kivezet a hátsó kapun, ahonnan teszünk egy rövid sétát egy vénséges, piszkos épületig a rue de l’Université sarkán. Sokszor elhaladtam mellette, de mindig azt hittem, hogy lakatlan. A sötét ablakokon behajtott zsalugáterek. Az ajtó mellett nincs tábla. A komor előcsarnokban ugyanaz a fojtogató csatornabűz, mint egész Párizsban, egy csipet dohos nyirkossággal fűszerezve.

Henry végighúzza a hüvelykujját a falon feketéllő penészfolton.

− Néhány éve le akarták bontani ezt a házat − mondja −, de Sandherr ezredes leállította őket. Itt senki sem zavar.

− Ebben biztos vagyok.

− Ő Bachir – mutatja Henry az idős arab portást, aki a bennszülött algériai ezred kék zubbonyát, nadrágját viseli, és a sarokban ül egy zsámolyon.

− Minden titkunkat ismeri, igaz, Bachir?

− Igenis, őrnagy úr!

− Bachir, ő Picquart alezredes úr…

Bemegyünk a ház homályos belsejébe, Henry kivág egy ajtót, amely mögött négy-öt rosszképű alak pipázik vagy kártyázik. Megfordulnak, rám merednek, és nekem alig van időm megnézni a drapp díványt, a székeket meg a hitvány szőnyeget, amikor Henry azt mondja: − Bocsánat, uraim − és gyorsan becsukja az ajtót.

− Kik ezek? – kérdezem.

− Emberek, akik nekünk dolgoznak.

− Miféle munkát végeznek?

− Rendőrspiclik. Informátorok. Olyan emberek, akiknek hasznos tulajdonságaik vannak. Sandherr ezredes szerint jobb, ha itt tartjuk őket, ahol nem csinálhatnak bajt, mintha szabadjára engednénk őket az utcán.

A nyikorgó lépcsőn felmászunk abba a részlegbe, amelyet Henry „szentélynek” nevez. Mivel minden ajtó zárva van, az emeleti folyosóra alig jut be természetes fény. A villanyt bevezették, de csak hevenyészve. Meg sem próbálták eltakarni a kábeleket. A mennyezetről leszakadt egy darab vakolat: azt a falnak támasztották.

Sorra bemutatnak az egység tagjainak. Mindegyiknek külön szobája van, az ajtót munka közben zárva tartják. Egyikük Cordier őrnagy, az alkoholista, aki hamarosan visszavonul: ingujjban ül, és antiszemita lapokat olvas, a La Libre Parole-t és a L’Intrasigeant-t, nem kérdezem, hogy hivatalból vagy szórakozásból. Itt az új ember, Junck kapitány, akit futólag ismerek a katonai főiskolán tartott előadásaimról: hatalmas bajszú, magas, izmos fiatalember, most éppen kötényt és vékony kesztyűt visel. Egy kupac elfogott levelet bontogat egy gázlánggal melegített üstféle fölött. A gőztől kienged a boríték ragasztása. Henry elmagyarázza, hogy ezt hívják „vizes eljárásnak”.

A szomszéd szobában Valdant, a másik kapitány a „száraz” módszert használja. Szikével kapirgál a borítékokon: figyelem néhány percig, ahogy egy pici darabon felfeszíti a boríték ragasztós fülét, becsúsztat rajta egy hosszú, vékony csipeszt, tucatszor megforgatja, hogy a levelet hengerré csavarja, azután olyan ügyesen húzza át a nyíláson, hogy nem hagy nyomot. Egy emelettel feljebb zárt iratszekrényekkel teli nagy szobában ül M. Gribelin, a pókszerű levéltáros, aki színházi látcsövet hozott Dreyfus lefokozására, és amint felbukkanok, ösztönszerűen elrejti, amit olvas. Matton kapitány szobája üres: Henry elmagyarázza, hogy ki fog lépni, mert a munka nem felel meg az ízlésének. Utoljára Lauth kapitánynak mutat be, akire szintén emlékszem a lefokozásról: újabb jóképű, szőke lovastiszt Elzászból, a harmincas éveiben jár, beszél németül és nyeregben kéne vágtáznia vidéken. Ehelyett ő is kötényesen görnyed az asztala fölé, és erős villanyfénynél, csipesszel tologatja egy kis kupac összetépett noteszlap darabkáit. Kérdőn nézek Henryra.

− Erről még beszélünk − mondja.

Visszamegyünk az első emeleti lépcsőfordulóig.

− Ez itt az én irodám − mondja, és egy bezárt ajtóra mutat −, Sandherr ezredes pedig amott dolgozik − váratlanul elborul az arca –, illetve dolgozott. Felteszem, most az öné lesz.

− Nos, valahol nekem is dolgoznom kell.

Hogy bejussunk, átmegyünk egy előszobán, amelyben két szék és egy kalaptartó van. A belőle nyíló iroda meglepően kicsi és sötét. A függönyöket összehúzták. Felkapcsolom a villanyt. Jobbra nagy asztal, balra súlyos lakattal lezárt, vas iratszekrény. Egy kisebbik asztal mellett egy másik ajtó vezet vissza a folyosóra, mögötte magas ablak. Odamegyek, félrehúzom a poros függönyt, és váratlanul megpillantok egy nagy franciakertet. A topográfia, vagyis a dolgok kölcsönös viszonyulása, az utcák, távolságok, terepek pontos meghatározása a szakterületem, ám itt csak egy perc múlva jövök rá, hogy az Hôtel de Brienne, a miniszteri kert hátsó, magasabb részét látom. Különös innen nézni.

− Istenemre! – mondom. − Ha lenne egy teleszkópom, gyakorlatilag beleshetnék a miniszter irodájába!

− Kívánja, hogy szerezzek egyet?

− Dehogy. – Ránézek. Nem tudom eldönteni, tréfál-e. Visszafordulok az ablakhoz, próbálom kinyitni. A tenyerem élével néhányszor rávágok a zárra, de a rozsda fogva tartja. Máris kezdem utálni ezt a helyet. – Jól van − törlöm le a rozsdát a kezemről −, úgy látom, legalábbis az első hónapokban önre leszek szorulva, őrnagy úr. Mindez teljesen új számomra.

− Természetesen, alezredes úr. Először hadd adjam oda a kulcsait. – Öt kulcsot vesz elő, vaskarikára fűzve, amelyről övre csíptethető, vékony lánc lóg. – Ez a bejáraté. Ez az irodája ajtajáé. Ez a széf kulcsa. Ez az asztaláé.

− És ez?

− Ezzel léphet be az Hôtel de Brienne-be. Ha a miniszterrel van dolga, arra mehet. Mercier tábornok adta a kulcsot Sandherr ezredesnek.

− Mi a baj az utcai ajtóval?

− Erre gyorsabb. És sokkal kevésbé feltűnő.

− Telefonunk van?

− Igen, Valdant kapitány szobájában.

− Titkár?

− Sandherr ezredes nem bízott bennük. Ha szüksége van egy aktára, szóljon Gribelinnek. Ha másolat kell, igénybe veheti a kapitányokat. Valdant tud gépelni.

Úgy érzem, mintha egy különös vallási szektába kerültem volna, amelynek megvannak a saját sötét szertartásai. A hadügyminisztérium egy régi apácazárda helyén épült, és a vezérkar tagjait, akik a rue Saint-Dominique-ban dolgoznak, „dominikánusnak” nevezik a titkos útjaik miatt. De azt máris látom, hogy a Statisztikai Osztályról semmit nem tudnak.

− Azt akarta elmondani, hogy Lauth kapitány pillanatnyilag min dolgozik.

− Van egy ügynökünk a német nagykövetségen. Az ügynök rendszeresen eljuttatja hozzánk azokat az iratokat, amelyeket kidobnak, hogy aztán a többi hulladékkal együtt elégessék a kazánban. Ehelyett hozzánk kerülnek. A zömét összetépik, úgy kell összerakosgatnunk. Ehhez a munkához ügyesség kell. Lauth jó ebben.

− Ilyen módon figyeltek fel Dreyfusra?

− Így van.

− Összeragasztottak egy eltépett levelet?

− Pontosan.

− Istenemre, szerény kezdet…! Ki az ügynök?

− Mindig csak a kódnevét használjuk. „Auguste”. Amit tőle kapunk, az „a szokásos út”.

Elmosolyodom.

− Jól van, akkor hadd próbáljam meg másképpen: ki „Auguste”? – Henry nem szívesen válaszol, de én elhatároztam, hogy kiszedem belőle: ha valaha is érteni akarom ezt a munkát, muszáj kívülről-belülről megismernem, hogyan működik a csoport, méghozzá minél előbb, annál jobb. – Nézze, Henry őrnagy, én vagyok ennek a szolgálatnak a feje. El kell mondani.

− Egy Marie Bastian nevű asszony – válaszolja kelletlenül –, a nagykövetség egyik takarítónője. Egész pontosan a német katonai attasé irodáját takarítja.

− Milyen régen dolgozik nekünk?

− Öt éve. Én vagyok a tartótisztje. Havi kétszáz frankot fizetek neki. – Nem tudja megállni, hogy ne dicsekedjen: − Ez a legjobb üzlet egész Európában!

− Hogyan hozza ide az anyagot az asszony?

− Egy közeli templomban találkozunk, néha hetente, olykor kéthetente − esténként, amikor nyugalom van. Senki sem lát minket. Én meg egyenesen hazaviszem.

− Haza? – Nem leplezhetem a csodálkozásomat. – Biztonságos ez?

− Teljes mértékben. Csak a feleségem, én és a kisfiam lakunk ott. Gyorsan átnézem, ami franciául van, mert németül nem értek: Lauth intézi a német dolgokat.

− Értem. Rendben. – Noha helyeslően bólintok, nekem ez rendkívül amatőr eljárásnak tűnik. De nem akarok az első napon összetűzni vele. – Olyan érzésem van, hogy nagyon jól ki fogunk jönni egymással, Henry őrnagy.

− Remélem, alezredes úr.

Az órámra pillantok. – Ha megbocsát, hamarosan el kell mennem, hogy találkozzam a vezérkari főnökkel.

− Óhajtja, hogy elkísérjem?

− Nem. – Ismét nem tudom, komolyan beszél-e. – Nem szükséges. Ebédre hívott meg.

− Remek. Az irodámban leszek, ha szükség volna rám. – Párbeszédünk olyan szertartásos, mint egy pas de deux.

Tiszteleg és távozik. Bezárom az ajtót, körülnézek. Kissé libabőrös vagyok, úgy érzem magam, mintha egy halott ruháját viselném. A falakon világosabb foltok vannak ott, ahol Sandherr képei lógtak, az asztalt kiégette a szivarjaival, a pohara köröket hagyott az asztallapon. A tapétán folt jelzi, hova tolta hátra a székét. A jelenléte nyomaszt. Kikeresem a megfelelő kulcsot, kinyitom a széfet. Odabent néhány tucat lezárt levél négy-öt személynek címezve a város különböző pontjain – ezek feltehetőleg álnevek. Úgy sejtem, Sandherr ügynökeinek jelentései, amelyeket a távozása után küldtek. Felbontok egyet – Szokatlanul élénk tevékenységet jelentettek a metzi laktanyából… − azután visszazárom. Kémkedés! Mennyire utálom. Sosem lett volna szabad elfogadnom ezt a munkát. Elképzelhetetlen, hogy valaha is otthon érezzem magam benne.

A levelek alatt egy vékony nátronpapír borítékban egy nagy, hússzor-huszonötös fotográfia. Azonnal felismerem, hogy Dreyfus hadbírósági tárgyalásán készült – másolat a kísérőlevélről, a híres bordereau-ról, amelyet a németeknek továbbított dokumentumokhoz mellékelt. Ez volt a legfontosabb terhelő bizonyíték. Ma reggelig fogalmam sem volt róla, hogyan szerezte meg a Statisztikai Osztály. Nem is csoda. Meg kell csodálnom Lauth munkáját. Senki sem mondaná meg, hogy ezt a papírt valamikor széttépték: a szakítás nyomait gondosan kiretusálták, tökéletesen épnek látszik.

Leülök az asztalhoz, kinyitom. Noha betegsége csak lassan hatalmasodott el rajta, Sandherr láthatólag kapkodva ürítette ki a fiókokat, mert itt hagyott pár dolgot. Szétgurulnak, amikor kihúzom a fiókokat. Krétadarabok. Egy pecsétviaszgömb. Néhány idegen pénzérme. Négy golyó. Továbbá különböző gyógyszeres dobozok és fiolák: higany, guajakfa kivonat, nátriumjodid.

Boisdeffre tábornok a Jockey Clubban ad ebédet, hogy megünnepeljük a kinevezésemet, ami igazán rendes tőle. Az ablakokat és ajtókat bezárták, minden asztalon frézia és bükköny pompázik vázában, de semmi sem fedheti el tökéletesen az emberi bélsár édeskés bűzét. Boisdeffre úgy tesz, mintha nem érezné. Jófajta fehér burgundit rendel, a zömét ő issza meg, az arca fokozatosan vörösödik, míg olyan nem lesz, mint a vadszőlő levele ősszel. Én mérsékelten iszom és apró, nyitott noteszt helyezek a tányérom mellé, ahogy az egy jó vezérkari tiszthez illik.

A klub elnöke, Sosthènes de La Rochefoucauld, Doudeauville hercege a szomszéd asztalnál ül. Odajön hozzánk, hogy üdvözölje a tábornokot. Boisdeffre bemutat. A herceg orra és arccsontjai olyan légiesen törékeny, akár a habcsók, kézfogás gyanánt az ujjaimhoz súrolja papírszerű bőrét.

A főtt pisztráng mellett Boisdeffre az új cárról, II. Miklósról beszél. Nagyon szeretne tudni az összes orosz anarchista sejtről, amelyik Párizsban tevékenykedhet. – Tartsa nyitva a fülét. Minden, amit adhatunk Moszkvának, értékes lehet a tárgyalások során. – Bekap egy falat pisztrángot, folytatja: − Az Oroszországgal kötött szövetség egyetlen diplomáciai húzással felszámolja a Németországgal szembeni hátrányunkat. Ez legalább százezer embert ér. Ezért töltöm az időm felét külpolitikával. A legmagasabb szinten megszűnik a határ a katonák és a politikusok között. De sosem szabad elfelejtenünk, hogy a hadsereg mindig fölötte áll a puszta pártpolitikának.

Ez eszébe juttatja az emlékeit Mercier-ről, aki már nem hadügyminiszter: a nyugdíjig hátralevő éveit a 4. hadtest parancsnokaként tölti Le Mans-ban.

− Igaza volt, amikor előre látta az elnök bukását, de abban tévedett, hogy ő kerül a helyére.

Annyira meglepődöm, hogy abbahagyom az evést, a villám megáll félúton.

− Mercier tábornok azt gondolta, hogy ő lehet az elnök?

− Valóban ezt az illúziót dédelgette. Ez a gond a köztársasággal: egy monarchiában legalább senki sem képzelheti komolyan, hogy király lehet. Amikor Casimir-Perier januári lemondása után a szenátus és a képviselőház összeült Versailles-ban, hogy megválassza az utódát, Mercier tábornok „barátai” – ahogy nevezni illik őket – egy röplapon szólítottak fel mindenkit, hogy szavazzanak arra, aki hadbíróság elé juttatta az áruló Dreyfust. A nyolcszázból pontosan három szavazatot kapott.

− Nem tudtam.

− Azt hiszem, angol barátaink ezt nevezik „csekély esélynek” – mosolyodik el Boisdeffre. – De a politikusok természetesen nem bocsátanak meg neki. – Meglapogatja bajuszát a szalvétával. – Mostantól kissé politikusabban kell gondolkodnia, alezredes, ha meg akar felelni a nagy reményeknek, amelyeket önbe vetünk valamennyien. – Kissé meghajtom a fejem, mintha a vezérkari főnök egy kitüntetést akasztott volna a nyakamba. – Mondja – folytatja −, mi a véleménye a Dreyfus-ügyről?

− Undorító − felelem. – Mocskos. Vérlázító. Örülök, hogy vége.

− Csakugyan? Ebben a kérdésben inkább politikusként, mint katonaként gondolkodom. A zsidó roppant konok fajta. Számukra a szikláján gunnyasztó Dreyfus olyan, mint egy begyulladt fog. A mániájuk. Nem fogják annyiban hagyni.

− Szégyenük jelképe. De mit tehetnek?

− Nem tudom biztosan. Ám arra számíthatunk, hogy tesznek valamit. – Boisdeffre kinéz a rue Rabelais forgalmára, és néhány pillanatig hallgat. Profilja a büdös napfényben mérhetetlenül előkelő, évszázadokig finomított vérvonal mintázta. Egy sokat kibírt normann lovag térdeplő sírszobrára kell gondolnom egy bayeux-i kápolnában. Tűnődve folytatja: − Amit Dreyfus mondott annak a fiatal kapitánynak arról, hogy nem volt oka az árulásra – azt hiszem, erre fel kellene készülnünk valamilyen válasszal. Szeretném, ha nem hagyná elaludni az ügyet. Nyomozza le a családot – „etesse az aktát”, ahogy az elődje mondotta. Nézze meg, talál-e valami újabb indítékot, amelyet félretehetünk szükség esetére.

− Igen, természetesen, tábornok úr. – Beleírom a noteszemben vezetett listába, pontosan az „orosz anarchisták” alá: „Dreyfus: indíték?”

Megérkezik a rillettes de canard. A beszélgetés a német haditengerészet szemléjére vált át, amelyet most tartanak Kielben.

Délután kiveszem az ügynökök leveleit új irodám széfjéből, berakom őket az aktatáskámba, és elindulok, hogy meglátogassam Sandherr ezredest. A címét Gribelintől kapom meg, alig tízpercnyi séta a folyó túloldalán. A rue Léonce Reynaud-n lakik. A felesége nyit ajtót. Amikor megmondom, hogy a férje utóda vagyok, úgy húzza hátra a fejét, mint a marni készülő kígyó: − Elvette az állását, uram! Mit akar még tőle?

− Ha nem alkalmas az idő, asszonyom, majd máskor visszajövök.

− Ó, csakugyan? Milyen kedves! De miért lenne a férjem számára bármikor is megfelelő az idő arra, hogy találkozzék önnel?

− Jól van, drágám – mondja mögötte Sandherr fáradt hangja. – Picquart elzászi. Engedd be.

− Te túl jó vagy ezekhez az emberekhez! − motyogja keserűen az asszony. Engem néz, miközben a férjéhez beszél – de azért félreáll, hogy beléphessek.

− A hálószobában vagyok, Picquart, jöjjön ide! – kiáltja Sandherr. A hang irányába indulok, és egy elsötétített szobába jutok, amely bűzlik a fertőtlenítőtől. Sandherr hálóingesen, párnákkal felpolcolva ül az ágyban. Felkapcsol egy lámpát. Ahogy felém fordítja borostás arcát, látom, hogy kelések borítják, némelyik szivárog, némelyik összeaszott, beszáradt. Hallottam, hogy váratlanul gyors romlás következett be nála, de fogalmam sem volt róla, hogy ennyire rossz állapotban van. − A maga helyében nem jönnék közel − figyelmeztet.

− Bocsásson meg a betolakodásért, ezredes úr − mondom, igyekezve leplezni az undoromat −, de szükségem van a segítségére. – Megemelem az aktatáskát, hogy ő is lássa.

− Gondoltam. – Reszkető ujjával a táskára mutat. − Minden benne van? Hadd látom.

Előveszem a leveleket, az ágyhoz megyek. – Gondolom, ezek az ügynököktől érkeztek. – Lerakom az iratokat a takarójára a keze ügyébe, azután hátralépek. – De nem tudom, kik azok, vagy kikben bízhatnék.

− A jelszavam: senkiben ne bízz, akkor nem érhet csalódás. – Megfordul, az éjjeliszekrényen levő szemüvegéért nyúl. Ekkor látom, hogy a borosta alatt hemzsegő kelések szederjes vonalban kúsznak fel a nyaka oldalán az állára és a torkára. Fölteszi a szemüvegét, és az egyik levélre pislog. – Üljön le. Húzza ide azt a széket. Van ceruzája? Mindent le kell írnia.

A következő két órában szinte lélegzetvételnyi szünet nélkül tart nekem idegenvezetést titkos világában: ez a férfi a metzi német helyőrség mosodájában dolgozik, az egy magas sarzsi a keleti határnál a vasútvonalon, az a nő egy német tiszt szeretője Mulhouse-ban, az a férfi pitiáner bűnöző Lotaringiában, aki parancsra betör, az iszákos, az homoszexuális, az egy honleány, a katonai kormányzó házvezetőnője, az unokaöccsét hetvenben veszítette el, ebben és abban meg lehet bízni, ez és amaz érdektelen, emennek tüstént kell küldeni háromszáz frankot, azt rögtön ki kell rúgni… úgy írom, mint egy tollbamondást, amíg az összes levelet át nem vettük. Fejből megadja további ügynökök nevét a kódnevükkel együtt, és azt mondja, kérdezzem meg a lakcímüket Gribelintől. Kezd fáradni.

− Óhajtja, hogy távozzak? – kérdezem.

− Egy perc – int erőtlenül. – Ott a komódban van pár dolog, ami a magáé. – Figyel, mikor letérdelek, hogy kinyissam az alacsony szekrényt. Kiveszek egy roppant súlyos vaskazettát, amilyenben pénzt szoktak tartani, meg egy nagy borítékot. – Nyissa ki − parancsolja. A doboz nincs bezárva. Egy kisebb vagyon van benne aranyérmékben és bankjegyekben: főleg francia frank, de akad német márka és angol font is. – Ennek az összértéke körülbelül negyvennyolcezer frank. Ha elfogy, szóljon Boisdeffre-nek. A külügyminisztériumban Paléologue úr reszortja a hozzájárulás. Használja az ügynökökre, különleges kifizetésekre. Ügyeljen arra, hogy mindig legyen elegendő pénze. Tegye a dobozt a táskájába.

Engedelmeskedem, azután kinyitom a borítékot. Legalább száz papírlap van benne: nevek és címek, szép rondírással, megyék szerint.

− Ezt folyamatosan frissíteni kell − mondja Sandherr.

− Mi ez?

− Az életművem. – Szárazon fölnevet, ám a nevetése köhögésbe fullad.

Forgatom a lapokat. Legalább két-háromezer név van a listán. – Kik ők?

− Gyaníthatóan árulók, háború esetén azonnal le kell tartóztatni őket. A helyi rendőrség csak a saját illetékességi körének neveit ismerheti. Egy másolat van a miniszternél. Gribelinnél pedig egy másik lista van. Ennél hosszabb.

− Hosszabb?

− Azon százezer név van.

− Micsoda lista! – kiáltok. – Olyan vastag lehet, akár egy biblia! Azon kik szerepelnek?

− Idegenek, akiket internálni kell, ha kitör a háború. És ebben még nincsenek is benne a zsidók.

− Gondolja, hogy háború esetén internálni kell a zsidókat?

− Vagy legalábbis kötelezni kell őket a regisztrálásra, továbbá be kell vezetni rájuk nézve a kijárási tilalmat és az utazási korlátozásokat. – Reszkető kézzel leveszi a szemüvegét, és az éjjeliszekrényre teszi. Hanyatt dől a párnán, lehunyja a szemét. – Ahogy látja, a feleségem nagyon hűséges hozzám – sokkal hűségesebb, mint a legtöbb feleség lenne hasonló körülmények között. Gyalázatnak tartja, hogy nyugdíjaztak. Én azonban azt mondom neki, boldog vagyok, amiért belefakulhatok a háttérbe. Ha körülnézek Párizsban, és mindenütt idegeneket látok, ha látom minden erkölcsi és művészi eszmény elkorcsosulását, rá kell jönnöm, hogy többé nem ismerem a saját városomat. Ezért veszítettünk hetvenben. Mert a nemzet már nem tiszta.

Összeszedem a lapokat, beteszem az aktatáskámba. Mindig untatott az effajta beszéd. Öregemberek dohogása, hogy ebek harmincadjára jut a világ. Olyan elcsépelt. Alig várom, hogy szabadulhassak a nyomasztó légkörből. Ám egy dolgot még meg kell kérdeznem.

− Ha már a zsidóknál tartunk − mondom –, Boisdeffre tábornokot aggasztja, hogy a Dreyfus-ügy ismét az érdeklődés középpontjába kerülhet.

− Boisdeffre tábornok egy vénasszony − mondja Sandherr, mintha tudományos tényt közölne.

− Aggódik a nyilvánvaló indíték hiánya miatt…

− Indíték? – motyogja Sandherr. A feje remegni kezd a párnán, nem tudom, hogy a hitetlenkedés vagy az állapota miatt. – Miről kerepel ez a Boisdeffre? Indíték? Dreyfus zsidó, sokkal inkább német, mint francia. Családjának nagyobb része Németországban él. Az egész jövedelme német eredetű. Még milyen indítékot akar a tábornok?

− Attól függetlenül azt óhajtja, hogy „etessem az aktát”. Ezekkel a szavakkal mondta.

− A Dreyfus-akta elég kövér. Hét bíró látta és egyhangúan nyilvánították bűnösnek. Beszéljen Henryval, ha gondja akad.

Ezzel a válláig húzza a takaróját, és hátat fordít. Még egy percet várok. Végül megköszönöm a segítségét, és elbúcsúzom. Ha hallja is, nem válaszol.

Állok a járdán Sandherr lakása előtt, egy percre elkápráztat a napfény a betegszoba homálya után. Aktatáskám püffed a pénztől, az árulók és a kémek nevétől, lehúzza a kezem. Ahogy konflist keresve átvágok az avenue Trocadérón és balra nézek, nehogy lelépjek valamilyen jármű elé, pillantásom súrol egy elegáns lakóházat, amelynek kétszárnyú ajtaja mellett kék csempére írták rá a 6-os számot. Először nem tűnik fel, de aztán megtorpanok, és ismét odanézek: avenue Trocadéro 6. Felismerem a címet. Sokszor láttam írásban. Itt lakott Dreyfus a letartóztatásáig.

Visszanézek a rue Léonce Reynaud-ra. Természetesen véletlen, de akkor is különös: Dreyfus olyan közel lakott a nemeziséhez, hogy a bejárattól akár láthatták is egymást. Az a legkevesebb, hogy gyakran találkoztak az utcán, amikor mindennap ugyanabban az időben indultak a hadügyminisztériumba. A járda széléig megyek, hátraszegem a nyakam, beárnyékolom a szemem, úgy vizsgálgatom az elegáns házat. Minden magas ablakhoz kovácsoltvas erkély tartozik, olyan széles, hogy ki lehessen ülni, át lehessen nézni a Szajna túlpartjára. Sokkal fényűzőbb ingatlan, mint Sandherr lakása a félreeső, szűk, macskaköves utcában.