Val Kilmer

Én vagyok

az embered

Kossuth Kiadó

Tartalom

A flipperautomata

Szép utat kívánok, Roy Rogers és Charles Manson

Kilmer nagypapa sírja Truth or Consequencesben

Édesapám visszatérő álma: szemtől szemben a törzsfőnökkel

Amikor megijeszt a szerelem

A legmélyebb seb

A Juilliard

Tadashi Suzuki és a sors illékony természete

Chernek tetszik a Harley-m

Top Secret!

Valóságos zseni

Apa és fia

Új-Mexikót „a bűvölet földjének” hívják, de számomra „az őrület földje”

Benne voltam a Top Gunban, fiacskám

Tiszta Twain vagy (Carly)

Menjünk fel az emeletre

Willow

The Doors

Szilánkok

Brando

Zavar és ellentmondás

Viharszív

Bélgörcs, majd szent csoda

Doc Holliday

Tiszta románc

Eugene D. Kilmer

Az antilop

Batman, de mindörökké?

Szemtől szemben

Születés és halál

A sziget maga dr. Moreau

Krokodilok és eksztázis

A bűnös angyal

Többet, többet, többet

Twain-leges fejlődés

Nyitás

Függetlenségi nyilatkozatok

Homokos, mint a tengerpart

Szirén a snowboardon

Isten elől bujkálva

Durr, durr és Downey

Föld

Dicsőség és patakvér

A tagadás tagadása

Iceman visszatér

HelMel

A képek forrásai

Impresszum

A flipperautomata

Kedves Olvasó,

Beléd vagyok zúgva.

Talán kissé tolakodónak tűnhetek, de ez az igazság.

– Te folyton belezúgsz mindenbe, Val – jelentette ki egyszer Joanne, az exfeleségem, a maga kulturált angol modorában. – Bele vagy zúgva az organikus kertedbe is.

És persze igaza volt. Nem azért hozom fel a belezúgás témáját, hogy megnyerjelek magamnak (bár nyilván örülnék neki, ha sikerülne), hanem hogy hangot adjak annak, ami a szívemben él. A társaságod reménnyel tölt el. Lehet, hogy csak képzelgés efféle kapcsolatot feltételezni olvasó és író között, de nem tudok ellenállni a gondolatnak. Erőt ad nekem. Mostanában sok szeretetet kaptam a világtól, és úgy érzem, tőled is. Nevezzük közösségnek. „Nevezzük ékesszólásnak.” (Ez egy mondat az egyszemélyes színdarabomból, a Citizen Twainből, amelyet én írtam, és amellyel az elmúlt öt évben turnéztam.) Köszönöm.

Amióta az eszemet tudom, mindig is vonzott ez a zsongás. Az univerzum szépsége. Hagyom, hogy csodával és rejtéllyel töltsék meg életemet a múzsáim, legyenek bár emberek, állatok vagy helyek. De figyelmeztetlek, ezt az örökké fényes sarkcsillagot követve néha nem könnyű megkülönböztetni a szentséget a kísértéstől. Szent Ágoston szavaival élve: „Adj nekem tisztaságot és önmegtartóztatást, de – még ne!”{1} A múzsák és az angyalok sokszor siettek a segítségemre, és a saját belső dévajságom nemcsak a művészetemet határozta meg, hanem életben is tartott. Fiatal koromtól kezdve kísért a gyógyítás áldása.

Látni fogod, hogy ez a könyv mennyi fordulatot tartogat. Üdvözöllek az elmém flipperautomatájában, ahol a hitelesség jól megfér a különcséggel. Csodás lelki táplálék, bár nem túl kiszámítható. A költeményeim, a rossz szóviccek, a spirituális kitérők, az ismeretlen és ismerős barátok nevének nyegle emlegetése – nem tudom megállni. Nem tudok leállni, úgyhogy tarts velem. Veszélyes út lesz, de tedd meg a kedvemért. Villámgyorsan fogunk száguldani, mert villámgyorsan éltem az életemet.

Kezdjük mindjárt az egyik múzsámmal.

Cher.

Korábbi barátnő.

Örök barát.

A legviccesebb nő, akivel valaha találkoztam. Osztályon felüli művész, akiben egyszerre vannak jelen egy gyerek, egy tinédzser és egy bölcs felnőtt tulajdonságai.

Ha Cher egyszer beférkőzik a fejedbe és a szívedbe, örökre ott is marad. Az igaz barátait rendületlen szeretettel és hűséggel ajándékozza meg. Szinte egy emberöltővel korábban ismerkedtünk meg, amikor ő fényesen ragyogó sztár volt, én pedig a partvonalon toporogtam. Őrült utazás volt a miénk, rohangáltunk a világ körül, és bár végül elváltak útjaink, a lelki egységünk sosem tört meg.

Ezért amikor néhány évvel ezelőtt egy csomót találtam a torkomban, és kiderült, hogy rákos daganatról van szó, Cher azonnal gondozásba vett. Amerikaiak millióihoz hasonlóan engem is utolért a 2008-as pénzügyi válság. Kénytelen voltam eladni az új-mexikói otthonomat, és egy kisebb házat bérelni a malibui tengerparton. De mivel egyre gyakrabban voltak légzési problémáim, Cher azt javasolta, hogy költözzek be a vendégházába.

Az Architectural Digest hűséges olvasói bizonyára tudják, hogy egy velencei stílusú palazzóban él Malibuban. Csak Cher lehet olyan játékosan pimasz, hogy Dél-Kariforniába költöztesse a dicsőséges itáliai reneszánszt. A vendégháza a legkényesebb európai uralkodó igényeinek is megfelelne. Elfogadtam a felajánlást.

Cher bármiben meglátja a költőiséget és az igazságot. Félelmetesen gyorsan vág az esze, és egyszerűen csodás társaság. A politikától a költészetig bármiről tudunk beszélgetni. A líra bármikor meg tudja nyugtatni a lelkemet, felfalja és újrateremti. Az egyik reggel A romlás virágait olvastam Baudelaire-től, és a hullámverést hallgattam. Akkor épp A lélek hajnala következő mondatába voltam szerelmes: „Elérhetetlenül Átszellemült Egek / Azúrja int nekik…”{2}

Hajnal óta ébren voltam. Cher felhívott ebédelni a nagy teraszra. Az óceánt furcsa kék szín itatta át. Cher beszédes kedvében volt, én pedig teljesen ellazultam. Cher délután elugrott az ügyeit intézni. Leszállt az éjszaka, és elszundítottam. Arra riadtam fel, hogy vért hányok, az ágy úgy nézett ki, mint A Keresztapa egyik klasszikus jelenetében. Egy gyors imát követően tárcsáztam a segélyhívószámot, a 911-et, aztán értesíttettem a házigazdámat.

Cher odasietett, és azonnal átvette az irányítást, megnyugtatva a lelkemet. Hiába voltam súlyos állapotban, nem tudtam nem észrevenni, hogyan méregeti az egyik rohammentőst, aki olyan hihetetlenül jóképű volt, mint a fiatal Gregory Peck. Hollywood már csak ilyen, ugye? Bár vértől csatakos ruhában feküdtem a hordágyon, elkaptam Cher tekintetét, és játékosan felvontam a szemöldököm, mint Groucho Marx. Hubba hubba. Cher egy kicsit elszégyellte magát, amiért rajtakaptam, de aztán hangosan nevetni kezdett a helyzet abszurditásán. Képesek voltunk a szépségen és a vágyakon viccelődni, miközben úgy néztem ki, mint a szereplők a Tarantino-féle Kutyaszorítóban című film végén. Megkapod ezt a pasit, mielőtt éjfélt üt az óra – gondoltam magamban. Valósággal olvasunk egymás gondolataiban, és szólásra nyitotta világhírű száját, de nem tudta, mit mondjon. Ritka egy pillanat. Még egyszer nevettünk egy jót, miközben ellenőrizték az életjeleimet, aztán egy oxigénmaszkkal befogták a számat.

Így kezdődött a torkommal kapcsolatos nehézségek rémes története, a nyelvem felpuffadt az elzáródott nyirokcsatornák miatt, ami végül két gégecsőmetszéshez és számos további Keresztapa-jelenethez vezetett. A rákból – csodával határos módon – az orvosok által vártnál sokkal gyorsabban meggyógyultam, de így is hosszú időt vett igénybe, és alaposan megviselt.

Azért kezdtem ezzel az emlékemmel, hogy megmagyarázzam a jelenlegi állapotomat, és mert oly sokan fordultak felém aggodalommal és természetes kíváncsisággal. Az a helyzet, hogy ha manapság megszólalok, olyan a hangom, mint Marlon Brandóé több üveg tequila után. Erre mondják azt, hogy gombóc van a torkában. Én inkább mázsás kődarabnak érzem. Nehezen érthető a beszédem. A felépülésem folyamatos, de eddig viszonylag lassú.

A beszéd, amiben annyi örömömet leltem, most valódi kínszenvedés. Korábban a munkaeszközöm és egy hangszer volt, amellyel mesterien bántam, most viszont alig van felette uralmam. Tudom, hogy a bizalom és a szeretet megvallása nem csupán gyógyító balzsam, hanem a gyógyulás első számú forrása. Nem egy bonyolult vagy elvont tudomány. Tudjuk, mire képes a Szeretet. Néha makacsul figyelmen kívül kell hagynunk az anyagi világot – ennek vagyok az élő példája.

Tudom, hogy ez a szellemi torna a megvilágosodásom egyik lépése. Minél inkább összemegy a felpuffadt egóm, annál könnyebbé válok. Néha nehéz súly nehezedik rám. Néha csak imádkozom, és figyelem a világ hangjait. Néha olyan könnyűnek érzem magam, mint a szellő.

Más napokon… kevésbé. Mesemondó vagyok, akit megfosztottak a legfőbb eszközétől. Ezért koncentrálok a hangokra, és rendszeresen imádkozom. Hálás vagyok az ima gyógyító erejéért, amire gyerekkorom óta hagyatkozhattam. Maradj nyugodt, és ne add fel. Néha magamon érzem az aggodalom és a fizikai fájdalom nyomasztó súlyát. Nyilván elég hiú vagyok, de már dolgozom rajta, esküszöm. Nem ismerek senki mást, aki ilyen keményen dolgozott volna a saját hiúságán. LOL.

Azért írok, hogy megkönnyebbüljek. Azért írok, hogy gyógyítsam magam. Azért írok, hogy tisztábban lássam a múltat, és a Szeretet középpontjába kerüljek. Szeretném minél hamarabb közzétenni a történetemet, de legfőképpen azért írok, hogy megosszam a világgal azt, amit a világ osztott meg velem.

Csendes fészkemben vetem papírra e sorokat, a titokzatos Hollywood Hills dombjai között. Stílusos kis szentélyem 1923-ban épült, ugyanabban az évben, amikor édesapám koldusszegényen világra jött Texas legészakibb, poros megyéjében. Az otthonom tele van mindenféle alkotásokkal. A könyvek tömege mellett számtalan emléket halmoztam fel a múltamból: türkizek Új-Mexikóból, ritka nyílhegyek, egy kifogástalan állapotú ezüst övcsat a családi birtokunk jelével, valamint titkos afrikai antropológiai ásatásokról származó szakócák. Az ablakon kitekintve látom, ahogy a hollywoodi dombok kékjét visszaszorítja a hajnal aranyszíne. A csillagfényes éjszakákon hallani az elegáns szomszédság partijairól kiszűrődő dallamos zenét. Ezt a menedéket a filmkészítés aranykorában emelték. Én is e korszak követőjének tartom magamat, és most van egy küldetésem.

Meg kell gyógyulnom, és bár elismertem a hiúságomat, mindent megteszek azért, hogy a hiúság helyett az őszinteségen legyen a hangsúly. Az őszinteség forrása pedig a tiszta Szeretet. A Szeretet az égi gyógyító erő, és a tiszta formáját csak úgy érhetem el, ha követem a Dante által bátran kitaposott utat. Végig kell járnom a pokol bugyrait.

A menny és a pokol közötti távolság valójában a hit és a kétely közötti különbség. Abban például nem kételkedek, hogy a betegségem olyan szakmai lehetőségektől fosztott meg, amelyek nem is voltak valódi lehetőségek. Az univerzum védelmet nyújt az elutasításon keresztül. Hiszek abban, hogy a fizikai változások segíteni fognak a lelki gazdagodásban. Egy érzék gyengülésekor egy másik megerősödik. Több időm van a metafizikai erdőkben játszadozni. Most tehát az a feladatom, hogy történeteket írjak a halált megvető bátorságról. A lyuk a torkomban, a beszédemet akadályozó, felpuffadt nyelv és az emiatt érzett düh mind erőt adnak ahhoz, hogy megalkossam ezt a terjedelmes bluest, amit más esetben önéletrajznak neveznénk. Ahogy egy régi énekes mondta: azért énekelsz bluest, hogy elveszítsd a bluest.

A blues csak akkor jó, ha kellően nyers, és ha örömöt fejezel ki vele. A váratlan akadályok leküzdésének örömét igenis meg kell ünnepelnünk. Ez az ünnepi bluesdal az egész életemet bemutatja. Ez nem háromfelvonásos színmű. Legyen inkább tíz. Vagyis húsz. Addig fog tartani, amíg világosan nem látjuk a megértésig vezető életutat. Izgatott vagyok, hogy újraélhetem ezeket az éveket, hogy megpróbálhatok értelmet keresni ebben az elbűvölő képtelenségben, és leginkább azért, mert mindezt a mostani, teljesen lecsupaszított állapotomban tehetem. A Keresztény Tudomány „Pásztorom, mutass nekem utat” című, Mary Baker Eddy által írt zsoltárát idézném: „I will listen for thy voice, lest my footsteps stray / I will follow and rejoice, all the rugged way.” / „Figyelem a hangod, nehogy eltévedjenek a lépteim / Követem, és örvendezek a zord úton.”

Mint minden igaz történet, ez is a szélsőségek, a vakító fény és a nyomasztó sötétség közti játékról szól. De a fény mutatja az utat. A fény talán a legfontosabb motivációm, a jellemem lényege, és valósággal elárasztott életem korai éveiben.

PROGRESS PROVES THE INFINITE

I’m saying what we’re praying and how it’s neighboring delight

To spend an eternity in this hour holding hands throughout the night

Never needing to check for relevance

(Our proof is what we pay for)

We dance across the cosmos

Reflecting purity and purpose from Pulpit and Press

I salute you brothers and sisters

Whose progress

Proves

The Infinite

– Hollywood, California, 2019

* * *

A HALADÁS BIZONYÍTJA A VÉGTELENT

Azt mondom, hogy imánk és imánk módja közelít a mámorhoz

Nyújtsuk örökkévalósággá ezt az órát, egymás kezét fogva, egész este

Sosem keresve ennek értelmét

(Bizonyság az, amiért fizetsz)

A kozmoszon keresztül táncolunk

Tisztaságot és célt sugározva pulpitusról és a sajtóból

Köszöntelek titeket, fivérek és nővérek

Kiknek haladása

Bizonyítja

A Végtelent{3}

– Hollywood, Kalifornia, 2019

Szép utat kívánok,
Roy Rogers és Charles Manson

1959 utolsó napján születtem. Az eltékozolt évtized utolsó lélegzetvétele után kezdetét vette a hatvanas évek mámorító örvénye. Eugene Kilmer és Gladys Swanette Ekstadt középső gyermeke vagyok. A bátyámat Marknak, az öcsémet Wesley-nek hívják.

Olyan voltam, mint egy keverék kölyökkutya: játékos, féktelen, és mindig az ellenkező irányba rohantam, mint amerre mutattak. Svéd. Ír. Mongol. Skót. Német. Édesapám mindig emlegette, hogy a nagymamánk cseroki indián volt. A vérvonalamhoz hasonlóan én is reménytelenül és örömtelien zavaros voltam. Eugene a nagyratörő Texas állam nagyratörő gyermeke volt. Repülőgép-alkatrészekkel, biztosítékokkal, majd ingatlanokkal kereskedett. Apró feje széles vállon nyugodott. Gladys gyönyörű, a fellegekben járó nő volt. Az illinois-i Moline-ból indult közös útjuk, amely a navahók földjén és az új-mexikói vadonon át a napsütötte kaliforniai Chatsworthbe vezetett, ahol békés gyermekkorom nagy részét töltöttem. Chatsworth Los Angeles legkevésbé elegáns része, a San Fernando-völgy északi határán terül el, egy tekintélyt parancsoló hegység lábánál. A szmogban fuldokló külvárosban számos jellegtelen ipari park működik, édesapám ezek egyikében talált egy hatalmas és olcsó raktárépületet, ahol a Szabadságszoborról elnevezett cége, a Liberty Engineering ernyője alatt működő különböző vállalkozásainak a portékáit tárolta. Mindez még azelőtt történt, hogy Chatsworth, Canoga Park és Winnetka a világ pornóiparának Mekkáivá nőtték ki magukat.

A születésemkor Playa del Rey tengerpartján éltünk, amíg a város le nem dózerolta az egész háztömböt, hogy megépülhessen a LAX újabb kifutópályája. Ha manapság onnan száll fel valaki, letekintve láthatja az egykori otthonom helyét jelölő aszfaltfoltokat.

Vannak emlékeim azelőttről is, hogy elkezdtem beszélni. Emlékszem, ahogy végigfuttattam az ujjaimat a gyerekágy rácsain. Az első szökésemet tervezgettem. Egyszer, egy Kaliforniában szinte mindennaposnak számító földrengés során bemásztam a konyhaasztalunk alá, és a padlóhoz nyomtam a tenyeremet, hogy érezzem a föld moraját. Mindig is izgatták a fantáziámat a földrengések, és emlékszem, hogy az asztal széle felett kikukucskálva lestem, hogy félresöpri-e a ködöt egy hatalmas árhullám. Szeizmikus rengés, avagy az első találkozásom a primitív rock and rollal. Tetszett a mozgása, tetszett a tökéletes kilátás az óceánra, tetszett a hirtelen érkező, titokzatos köd, amely teljesen eltüntette előlem a külső világot.

A chatsworthi otthonunkban a bátyámmal, Markkal (az előtérben)

Édesapám mindig az ajtó felé tartott. Hova ment? Mit készült tenni? Amikor elég idős voltam, hogy megkérdezzem örökké mosolygó dajkámat, Lulabellt, egyszerre válaszoltak édesanyámmal: „Apukád mérnök.” „Miért akarna enni?” Jó nagyot nevettek. Máig nem tudom, mit akart enni. Szóval vonzott a kiszámítható, mégis titokzatos mozgás. Aztán eljött 1963. november 22-e fájdalmas napja. Hároméves voltam, és néztem, ahogy Apu és Anyu a kis fekete-fehér dobozra meredtek, amelyben Jackie Kennedy állt egy koporsó mellett, vértől szennyezett ruhában. Fájdalmas emlék ez számomra, mert láttam, hogy Apu teljesen összetört. Nem akartam egy összetört apát. Azt akartam, hogy legyen egészséges, odafigyelő, gyengéd, szerető. Ma is erre vágyom. Olyasmire, ami néha elérhetetlennek tűnik, csak lélekben valósulhat meg.

Sokan úgy gondolják, hogy jólétben nőttem fel. Édesapám üzletei virágoztak, és rajta kívül senki sem értette, miért. Mindig is megelőzte a korát, néha túlságosan is. Kivéve a divat terén. Aú. Édesapám virágai tizenéves koromban indultak fonnyadásnak. Nagyrészt azért hittük azt, hogy a valóságosnál jobban állunk anyagilag, mert édesapám rendkívül nagylelkű volt. Mindig ő fizetett az éttermekben. Teljeskörűen, talán kissé pazarló mértékben támogatta az első színes bőrű férfit a szakmájában, aki keményebben dolgozott, mint bárki más, és úgy érezte, hogy kötelessége támogatnia őt egy olyan időszakban, amikor gyakorlatilag nem éltek vagy dolgoztak fekete emberek a környező régióban.

Gyermekként túl sok energiával voltam megáldva (amit csak azok a tanáraim éltek meg áldásként, akik Jób türelmével bírtak). Édesanyám bolognai szendvicseket készített nekünk, homlokon csókolt minket, aztán elindultunk az egysebességes Schwinn kerékpárjainkon, és gyakran csak sötétedés után tértünk haza. Addigra annyira elfáradtunk, hogy nem volt erőnk tekerni, az utolsó szakaszon már toltuk a bicikliket a földúton, amely alig ezer méterre futott Roy Rogers és Dale Evans otthonától. Szinte minden föld az ő tulajdonuk volt körülöttünk, a maradék pedig egy közeli barátjuké, aki végül szinte mindent elveszített, és felkötötte magát az egyik pajtájában. Őrület. Egy ilyen helyen nőttem fel!

Playa del Reyből Chatsworthbe költöztünk, tűzforró ördögszekerekre és tölgyfákra cserélve a homokos tengerpartot. A levelek úgy csíptek, mint egy tarantella, a csörgőkígyók és vad pávák koncertjére aludtunk el, és mindenhova elkísért az eukaliptuszfák illata.

A pávák máig ott élnek. Kezdetben egy helyi állattenyésztő féltve őrzött kincsei voltak, aki hétvégi rodeókat rendezett a híres patkolókováccsal, Wilford Brimley-vel. Imponált neki, hogy ezt is tudtam róla, pedig őt aztán nem volt könnyű lenyűgözni. És odavolt attól, hogy ismertem a Turtles néhány eredeti rodeócowboyát. Keress csak rájuk, érdemes. Épp időben érkeztünk, ahogy én is pont a film halála előtt érkeztem. A cowboyok lassan kihaltak gyermeki szemem előtt.

A völgyben igazi vadóc kölyök voltam. Homokkő sziklákra másztam fel gyorsan, félelmet nem ismerve. A lenyúzott bőr helyére minden hónapban egyre erősebb nőtt vissza. Rendszeresen véresre horzsoltuk magunkat a bátyámmal, aki nálam is erősebb volt. Elképesztő srác. Amikor engedtek minket kosarazni Palm Springs fekete negyedeiben, annyira büszke voltam, hogy őt mindig az elsők között választják ki, mivel szinte mindig tudott zsákolni, holott „csak” 185 centi magas volt. Épphogy. De esküszöm, rugó volt a lábában. Igazi természetes tehetség, valósággal könyörögtem neki, amikor egyetemre jártunk, hogy kezdjen táncolni. Jó érzéke volt ahhoz, hogy szinte bármilyen mozgást azonnal leutánozzon. Ez nekem csak a pályán kívül ment, a karakterek mozgásával. Szóval a sport helyett azzal szórakoztam, hogy varangyokat fogtam, és házat építettem nekik konzervdobozokból. Állandóan felfedeztem, kutakodtam, rohangáltam. Aztán rákaptunk a homokfutókra és motorokra, órákon át száguldoztunk a perzselő napsütésben. Édesapám az ölébe ültetett minket, és hagyta, hogy vezessük a Cadillacet, aminek olyan hosszú volt a motorházteteje, hogy alig láttuk a végét.

A chatsworthi házunk legalább kilencvenpercnyi útra volt minden mástól. Édesapám a kettősségek embere volt, valódi álmodozó, egyszerre öntelt és szerény. Az új-mexikói vadonban nevelkedett, ahol a táborukat keresztülszelő folyóból kifogott pisztrángokon kívül csak azt ették, amit a nagyapjuk lőtt nekik a környéken. Ezenkívül kukoricadara, búzadara, szárított marhahús, löncshús és babkonzerv került az asztalra. Édesanyám egyszer annyira besokallt attól, hogy mindig ezt a börtönkosztot akarta enni, hogy három napon át csak babot és löncshúst főzött neki. Azt mesélte, hogy Apu egy szóval sem tiltakozott.

{1} Szent Ágoston vallomásai, VIII. könyv, 7. fejezet (dr. Vass József fordítása)

{2} Tóth Árpád fordítása

{3} Val Kilmer sajátos hangulatú, nehezen lefordítható verseit Nimila Zsolt szabad fordításában tesszük közzé (a Szerk.)