A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brian Herbert and Kevin J. Anderson: Dune: The Heir of Caladan

A Tor Book

Published by Tom Doherty Associates, 120 Broadway, New York NY 10271

Fordította: Sziklai István

Copyright © 2021 by Herbert Properties LLC

Hungarian translation © Sziklai István, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Takács Gábor

Borítógrafika: Jean Paul Fiction

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Ackermann Andrea

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-607-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

DŰNE

A CALADAN ÖRÖKÖSE

Amikor felmerül a gondolat, hogy kinek ajánljuk egy könyvünket, mindig először azok a hihetetlen nők jutnak eszünkbe, akik egész életüket nekünk szentelték: Janet Herbert és Rebecca Moesta. Az irántuk érzett elkötelezettségünk részeként szeretettel ajánljuk ezt a könyvet Janetnek és Rebeccának.

És különleges hálát érezve a Dűne univerzumában végzett szerteágazó munkájáért, valamint e trilógia folyamatos támogatásáért, szeretnénk ezt a kötetet Christopher Morgannek is ajánlani a Tor Bookstól.

„Az álom minden egyes alkalommal, amikor átélem, egyre valóságosabbá válik. Ébrenlétem során oda vágyom vissza, bár szörnyű veszélyt érzek ott.”

PAUL ATREIDES SZEMÉLYES NAPLÓJA

Paul a takaróját lerúgva ébren feküdt a szokatlanul meleg estén, a félhomályba borult hálószobájában. Rémesen egyedül érezte magát a Caladan-kastélyban, és ide-oda hánykolódott; nyugtalanította, hogy Leto herceg és Lady Jessica messze jártak, és elszakadtak egymástól. Ráadásul Gurney Halleck is eltűnt.

De ő volt a nemes Atreides-ház örököse, és úgy kellett gondolkodnia, mint egy hercegnek. Hamarosan tizenöt éves lesz, és a Caladanért ő viselte a felelősséget, legalábbis átmenetileg, amíg az apja távol volt.

Tudta, hogy a herceg küldetése rendkívül fontos, és erről eszébe jutott az előre rögzített üzenet, amit az apja hagyott neki hátra.

– Ezt csak akkor nézd meg, ha nem jövök vissza! – mondta Leto, miközben a szigadrót tekercset az ifjú kezébe nyomta. – Remélem, soha nem kell megnézned. Tudod, hogy miért teszem ezt, miért vállalok ekkora kockázatot. – És a herceg arcán Paul látta, hogy tényleg felmérte, mekkora veszélynek tette ki magát, méghozzá szándékosan, az Impérium érdekében.

A fiú most aludni próbált a zavaró hőségben, és érezte, ahogy a ragacsos veríték megtapad a bőrén. Szokatlanul forró nappalt tudhattak maguk mögött, a vizet fodrozó, ismerős tengeri szellők nélkül, amelyek mérsékelték a hőmérsékletet a part mentén. A balszerencse pedig úgy hozta, hogy a kastély mechanikus léghűtőrendszere is pont ekkor hibásodott meg. A caladani mérnökök megvizsgálták a mechanizmust, megnézték az ixi gyártótól kapott kézikönyveket, és az ifjú elnézését kérték, amiért a javítás nem fejezhető be a bolygón kívülről hozatott alkatrészek nélkül.

Paul nem valami kényeskedő nemesifjú volt, így elviselte az efféle kellemetlenségeket, alkalmazkodott az időjáráshoz, és amennyire csak lehetett, nem törődött vele: mint ahogy az elemekkel dacoló ember teszi. A nyitott ablakokat és a tengeri szellőt szívesen fogadta. Az apjával a vadonban tett kirándulásokon nyugodtabban érezte magát; ilyenkor nem volt bezárva a négy fal közé.

Biztonsági okokból, valamint a hercegi örököstől elvárt illendőség miatt nem lehetett sem laza, sem távolságtartó. El kellett játszania a nemesifjú szerepét, aki az ősi kastélyban lakik, készen arra, hogy egy szempillantás alatt átvegye Leto uralkodói helyét. Ezt várta el tőle az apja, ugyanúgy, ahogyan az öreg Paulus Atreides herceg is ezt követelte meg a saját fiától egy nemzedékkel korábban.

Hogy az apja büszke legyen rá, Paul megfelelt ezeknek az elvárásoknak, de jobban szeretett olyasmit tenni, amire az emberek nem számítottak.

Forgolódott és hánykolódott a sötétben, letörölte az izzadságot a homlokáról. Végül kipattant az ágyból, lepedőjét és az egyik párnát kivitte a hálószobája kis erkélyére, ahol leheveredett vékony hálóruhájában. A csempézett erkély kemény és meleg volt, még mindig sugárzott belőle a nappal hője. Paul sóhajtva nézett fel a kristálytiszta égbolton halványan pislákoló csillagokra.

A látómezejében olyan csillagok táncoltak, amelyeknek a nevét ismerte, amelyekre még az apja és dr. Yueh tanították – a Seille, az Ikam, a Jylar és sok más, mind a hatalmas galaktikus Impérium részei. De az évnek ebben a szakában a legfényesebb csillagok egyike sem tartozott valamelyik hatalmas nemesi családhoz. A Caladan nem különösebben kedvező helyen keringett – nem volt közel a fővároshoz, a Kaitainhoz, és nem érintette a csillagbárkák egyetlen főbb teher- vagy utasszállító útvonala sem. Más Landsraad Házaknak is hasonlóan kedvezőtlen volt az elhelyezkedése, de néhányuknak még így is sikerült kitűnniük. Paul elgondolkodott az Atreides-ház jövőjén, és azon, hogy mi lehet az ő szerepe ebben a kibontakozó történetben.

Ahogy ott feküdt, szárnycsapkodást hallott. Az apja egyik idomított sólyma szállt le az erkély kőkorlátjára. Az erőtlen fényben a pompás jószág oldalpillantást vetett rá, majd elfoglalta az őrhelyét, fejét ide-oda forgatva.

Paul rájött, hogy a madár nem véletlenül került ide. Az Atreides-ház biztonsági főnöke, Thufir Hawat valahogy megtudta, hogy ő kiment az erkélyre, ezért ideküldte a sólymot. Az öreg harcos Mentát és emberei az elmúlt hetekben ezekkel a madarakkal dolgoztak, amelyeket a herceg solymászcsapata idomított. A speciálisan képzett madarak a testükre erősített felszerelés révén végezték megfigyelő tevékenységüket.

Thufir folyton aggódott az ifjú Paul testi épsége miatt, szüntelenül panaszkodott arra, hogy a tizennégy éves fiú „felesleges kockázatokat” vállal, mint amikor például meredek sziklákat mászott meg, vagy légi járműveket vezetett veszélyes viharokban a tenger felett. Duncan Idaho elkísérte őt ezekre a kockázatos vállalkozásaira, amelyeket ő csak az ifjú határait feszegető manővereknek nevezett. Megesküdött, hogy soha nem engedi, hogy Paulnak baja essen, de még Duncan is aggódott. „Talán kicsit túl messzire megyünk – ismerte be a kardmester a fiúnak. – Thufir azt akarja, hogy edzd magad, de a képességeid határain belül.”

A Mentát sólyomszemmel figyelte az Atreides-örökös minden lépését, képletesen és jelen esetben szó szerint is.

Paul kinyújtotta a kezét a korláton ülő madár felé. Az ránézett, majd elfordította a fejét, és folytatta az őrködést. A fiú észrevette az apró lencséket a tollazatán és a jeladót a torkán. Nem kétséges, hogy az öreg Mentát most is figyelte a bejövő képeket.

– Thufir, tökéletesen képes vagyok megvédni magam az erkélyemen.

A jeladóból halk, de kivehető hang tört elő.

– Nem tudok „túlságosan” törődni a hogyléteddel, fiatalúr. Ha bajod esne a felügyeletem alatt, a képességeim mit sem érnének. Most pedig azt szeretném, ha háborítatlanul aludnál.

Paul hátrahanyatlott a párnáján.

– Thufir… köszönöm, hogy aggódsz értem. – Felidézett egy Bene Gesserit-elmegyakorlatot, amire még az anyja tanította, hogy megszüntesse háborgó gondolatait, így megnyílhatott előtte az alvás kapuja. A teste már kimerült a Duncannel töltött újabb hosszú edzésnap után.

A testét körülfolyó meleg tengeri szellőben és a felette őrködő sólyom nyújtotta biztonságban Paul belemerült a sötétség és a magány álmába… ami aztán fokozatosan sivatagi tájjá változott, ahol a nap ragyogóan tűzött le a forró dűnékre. Homokos vidéken állt, és hunyorogva nézett a meredek sziklakiszögellésre, ami izzott a napsütésben. Álmában reggelre járt azon a távoli helyen, de már most meleg volt, ami újabb forró napot ígért.

Egy alak haladt lefelé a nagy szikla ösvényén, atletikusan mozogva sivatagi öltözékében. A szikla tövében szétnyitotta burnuszát, ami alól egy fiatal nő pajkos vonásai tűntek elő, akinek a bőre sötétebb volt az övénél, a haját pedig por borította.

Már látta őt a korábbi álmaiban, a hangja ismerős volt, és úgy szállt felette, mint a sivatagból érkező szellő. Mesélj, milyen a szülőbolygód, Usul! Mesélj a vizeiről!

Miután ezt már sokszor átélte, úgy érezte, hogy több álomnál, aminek mindig felébredt a közepén. Ezúttal sikerült valamivel tovább abban a másik valóságban maradnia, de ahogy az áloménje válaszolni igyekezett, és kérdéseket feltenni, a táj és a lenyűgöző fiatal nő egyszer csak elenyésztek.

Sokkal később, még ugyanazon az éjszakán, amikor a szellők nyirkosabbak és hűvösebbek lettek, ébren feküdt a nyitott erkélyen, és ismét a gondolatgyakorlatokhoz folyamodott. Sorra vette az Atreides-nemeseket, akik előtte éltek. A kastély már huszonhat nemzedék óta állt itt a tengerre nézve, ahol Kanius Atreides earl építtette. Nem ő volt az első Atreides, aki Caladant uralta, de ő álmodta meg a hatalmas erődítményt ezen a sziklakiszögellésen, és ő adott megbízást a nagyszabású tervrajzok elkészítésére, mindössze tizenkilenc évesen. Nem sokkal volt idősebb akkor, mint Paul most.

Kanius earl alig több mint egy évtized alatt felépíttette az óriási kastélyt, a kertekkel és a virágzó tengerparti településsel együtt. Paul felidézte az egyik filmkönyvből őse képmását, majd Kanius utódaira gondolt, és mindegyiket sorra vette egészen Paulus Atreidesig, a nagyapjáig, akinek portréja a kastély ebédlőjében függött.

De amikor a fiú megpróbálta gondolatban felidézni a sorban következő képet, az apjáét, csak valami homályos, megfoghatatlan körvonalat látott. Nagyon hiányzott neki, és remélte, hogy hamarosan hazatér.

Érezte, ahogy a vállára nehezedik Kanius és a többi Atreides elvégezte munka súlya, a sok tervezésé, amit meg kellett tenniük, és a döntéseké, amelyeket meg kellett hozniuk Nagy Házuk megerősítése érdekében. Végül mély, nyugtalan álomba merült.

„Az Impériumban mindenki rejtegeti a titkait, és a legártalmasabbakat nemcsak elrejtik, hanem mélyre temetik – a tanúkkal együtt.”

HASIMIR FENRING GRÓF,
MAGÁNFELJEGYZÉS IV. SHADDAMNAK

Az Elégia bolygónak szépséges erdői, folyói és tavai voltak, de nem ez volt Jessica otthona, és a szépsége különbözött a Caladan óceánvilágáétól. Azzal a gondolattal – reménnyel – próbálta vigasztalni magát, hogy ő itt csupán látogató, és hamarosan visszatér Leto herceghez és a fiukhoz, Paulhoz. Ám minden egyes nappal, amit távol töltött tőlük, egyre jobban elmerült az itteni létben és Giandro Tull életében, mint a vikomt hivatalos ágyasa, engedelmeskedve a Bene Gesserit nővérek parancsának.

Most zaklatottan ült abban a nem túl nagy, de szépen berendezett irodában, amelyet a jóképű vikomt bocsátott a rendelkezésére. A kis adminisztrációs épületet a kastélytól zuzmófák kis ligete takarta el. Giandro saját irodája a folyosó végén volt, és a nő figyelte, ahogy a hivatalnokok folyamatosan sietnek el az övé mellett – meglepően sok egyenruhás katonatisztet látott közöttük. Minden látszat és a napi ügymenet kellékei ellenére, Jessica mostanra kiderítette a nemesember valódi terveit.

Alig néhány nappal ezelőtt titokban bemerészkedett az erdőbe, hogy megfigyelje Tull vikomtot, aki egy pompás telivéren kilovagolt, és akkor tanúja volt, amint a férfi titokzatos fegyverszállítmányt fogad rejtett, föld alatti bunkerében. Így tudta meg, hogy Giandro Tull segíti a nemesi államközösség erőszakos lázadását.

Ez a felfedezés mindent megváltoztatott a kapcsolatukban, de mivel a férfi elrendezte, hogy Jessica folytathassa saját küldetését, és így megmentse Pault, sokat köszönhetett a vikomtnak. Miután szembesítette Giandrót azzal, amit megtudott, a férfi a bizalmába fogadta. Azonban még ez után sem fedte fel előtte azt a mélyen személyes okot, amiért úgy döntött, hogy támogatja a Corrinók trónjának megdöntését. Ők ketten továbbra is tisztában voltak saját új szerepükkel, és hogy kik a szövetségeseik.

Jessica azzal foglalatoskodott, hogy kitöltse a zuzmószövetek papírra írt megrendelőlapjait, és a saját kezével vezesse a főkönyvet – a rendszer elavult volt, de ő üdítőnek találta. Leto herceg is kézzel végezte az adminisztráció zömét.

Giandro megbízott benne – tekintettel közös, komoly titkaikra –, így növelte Jessica szerepét a háztartásában, és megkérte, hogy segítsen az ellátmány megrendelésében. A nő kiváló álcának tekintette a megbízást, és a vikomt meg is adta neki a szabadságot, hogy azt szerezzen be, amit csak akar. Nosztalgiából Jessica megpróbálkozott beszerezni egy szállítmány holdhalat a Caladanról, de mint megtudta, a termék már nem volt kapható. Eltűnődött, vajon mi történhetett a bolygón, amit még mindig az otthonának tekintett.

A vikomtnak virágzó üzleti kapcsolatai voltak, és némelyik titokban kapcsolódott a lázadáshoz. És most, hogy a sardaukarok átvizsgálták és tisztázták a ténykedését, egyre merészebbé vált. Úgy tűnt, hogy nem sokkal a vizsgálatot követően kezdte nyíltan támogatni Jaxson Arut. Jessica azonban még mindig nem értette, miért.

A rövid idő alatt, amióta a nemest ismerte, tisztelni kezdte, mi több, még meg is kedvelte őt – a saját maga állította korlátok között. Bár a férfi nyilvánosan bejelentette, hogy az ágyasa – ami elégedettséggel töltötte el a Bene Gesseritet és más megfigyelőket –, de nem mutatott semmilyen romantikus vagy szexuális érdeklődést iránta, vagy éppen bárki más iránt.

Ez nem olyan kapcsolat volt, amit sokan feltételeztek, de mindkettőjük számára kiválóan bevált. Hagyják, hogy mások azt gondoljanak, amit csak akarnak. Addig is Jessica mindent megtesz, ami ahhoz kell, hogy változtasson a megbízatásán, és visszatérjen Letóhoz meg Paulhoz.

Sóhajtott egyet. Más körülmények között talán elfogadta volna, hogy a Tull-házban maradjon. De az után nem, hogy megismerte Letót. Benne, Caladan hercegében, megtalálta azt, aki a legközelebb állt az ideális társhoz, akit csak el tudott képzelni magának… még a szörnyű veszekedés után is, ami szétválasztotta őket. Bár tudta, hogy Leto kételkedik benne, az ő szerelme továbbra is erős maradt. Már beszennyezte magát a nővérek szemében azzal, hogy úgy döntött, életet ad a fiúnak, akire Leto vágyott, a lány helyett, akit parancsra szülnie kellett volna…

Hallotta, hogy az irodája előtti folyosón valami a földre esik, amikor az egyik egyenruhás katonatiszt elsietett odakint. Felnézve látta, ahogy a férfi épp letérdel összeszedni a kiszóródott iratokat, és egy bőrtáskába tömködi őket. Egyike volt a testőröknek, akik Giandróval tartottak a dombok közé, hogy ott fogadják a tiltott fegyverszállítmányt. Miután felkapdosta a papírokat a padlóról, a férfi a vikomt irodájába sietett.

Jessica észrevette, hogy az egyik irat becsúszott az ajtaja alatt: valamiféle műszaki rajz volt. Felvette, de addigra a tiszt már belépett a vikomt irodájába. A hideg kirázta, ahogy a rajzra pillantott – úgy tűnt, hogy a titkos fegyverszállítmányokkal és valami újfajta hadieszközzel kapcsolatos.

Felidézte a férfi arcán tükröződő űzött nyugtalanságot, és fürge léptekkel végigsietett a folyosón, hogy visszajuttassa neki a hiányzó dokumentumot. Elhaladt a vikomt irodáját őrző ügyintéző mellett, aki megdöbbenve kiáltott utána, mintha nem ismerte volna fel az új ágyast.

A felfordulást hallva Giandro kinyitotta a belső ajtót, és elkapta a nő tekintetét.

– Jessica! Mi az?

Odabent, a széles fa íróasztal előtt a feldúlt tiszt állt, és az iratait rendezgette.

Jessica felemelte a műszaki rajzot.

– Gondolom, ez valami fontos dolog lehet.

A tiszt elborzadva nézett fel az íróasztaltól.

– Sa-sajnálom, uram! Megbocsáthatatlan mulasztás ez a részemről.

– De szerencsés fordulatot vett. – Giandro beterelte az ágyasát a szobába, miközben megnyugtatóan odabólintott az értetlen képet vágó hivatalnoknak a külső irodában, majd becsukta az ajtót, hogy magukra maradjanak. – Szerencsénk van, hogy Jessica találta meg az iratot, és nem valaki más, aki ártani akar nekünk.

A nő szerénységet tettetve lesütötte a szemét.

– Nem azért vagyok itt, hogy politikai szerepet játsszak.

Felfigyelt a kék spirálra, a Tull-címerre a vénséges íróasztal közepén, amelyet részben eltakartak a papírok.

– A Bene Gesseritek bölcsessége szólt belőled – mondta erre a vikomt. – És én természetesen sokra tartom a bölcsességedet és a véleményedet. Ő itt Zaldir lef-őrnagy, az új projektünk egyik szakértője. – Sokatmondó pillantást vetett a tisztre. – Jessica teljes mértékben ismeri a terveinket, és én feltétel nélkül megbízom benne.

Zaldir egyszerre vágott riadt és meglepett képet.

– Még… még ezzel kapcsolatban is, uram?

– Még ezzel kapcsolatban is.

Jessica rápillantott a rajzra.

– Nem ismerem fel ezt a szerkezetet. Láttam az előző fegyverszállítmányt, bár nem lett volna szabad. Ezek az eszközök is közöttük voltak?

Giandro szívélyesen rámosolygott a nőre.

– Elszomorít, hogy kémkedtél utánam, és még inkább elszomorít, hogy sikeresen, de végtére is szerencsés véletlen volt. Miután tudsz a törekvéseinkről, az sok mindent gördülékenyebbé tesz számunkra.

Zaldir átvette a papírt, és a megfelelő helyre tette. Nyugtalannak tűnt.

– A pajzssemlegesítők első prototípusait becsomagoltuk, és készen állnak a szállításra. – Amikor a tiszt újra ránézett Jessicára, verejték gyöngyözött a homlokán. – Ő… ő is tudja, hogy…?

– Igen, tudja, hogy az új szállítmányt Jaxson Arunak küldjük.

Jessica leplezte a reakcióját. Ezt valójában nem tudta. Lehalkította a hangját.

– Annak a férfinak a fellengzős és véres kijelentésekre való hajlama nincs igazán az ínyemre. – Az Otorión Leto egyike volt azoknak az ártatlanoknak, akik éppen csak megúszták az ottani vérfürdőt. Viszont rengetegen meghaltak, és az eset szörnyen megrázta a herceget.

Giandro, akit zavart a nő tapintható szűkszavúsága, intett Jessicának, hogy üljön le a lef-őrnagy mellé. Az antik székeken szintén a Tull-ház címere díszelgett. A vikomt homlokráncolva így szólt:

– Bár én támogatom a nemesi államközösséget… olyan okokból, amelyeket elegendőnek tartok… nem mindig értek egyet Jaxson taktikájával. Én kevésbé erőszakos, de hatékonyabb megközelítést részesítenék előnyben. Ezért ez az új fegyverterv inkább védelmi célokat szolgál, és nem támadásra való. – Körbepillantott az irodájában, mintha csak még egyszer ellenőrizni akarná, hogy itt biztonságban vannak. – Ez a szoba el van zárva a külvilágtól, és le is van árnyékolva. Itt nyugodtan beszélhetünk. Lef-őrnagy, mesélj neki a semlegesítőkről!

Bár a tiszt még mindig bizonytalannak tűnt, amiért Jessicát be kell vonnia e rendkívül bizalmas szűk körbe, maga elé húzta a műszaki iratokat.

– Ezek az eszközök kiegyenlítik az esélyeket, és a szövetségeseinket méltó ellenfelekké teszik az Impériumot szolgáló, sokkal erősebb ellenségeikkel szemben. – Nyilvánvalóan jobban érdekelték a technikai részletek, mint a katonai protokoll, ezért egyre lelkesebben folytatta. – A zseniális új semlegesítőnk egy adott sugarú körben képes rövidre zárni a személyi pajzsokat. Amint egy ilyen eszköz bekapcsol, az ellenfeleink sebezhetővé válnak az egyszerű lőfegyverekkel szemben, mint amilyenek a tűvetők vagy az antik pisztolyok. És erre a sebezhetőségre egyáltalán nem számítanak. Képzeld csak el, ahogy a legyőzhetetlen sardaukarokat egyszer csak átlagos pisztolygolyók kaszálják le!

Jessica felfogta ennek következményeit, és bólintott. A személyi pajzsok feltalálása és használata évezredek óta elavulttá tette a lőfegyvereket a nagyobb harcokban. Senkinek sem jutott volna eszébe, hogy ilyesmi ellen védekezzen. A Tull-pajzssemlegesítő megjelenése alapvető változást hozna a hadviselésben – ismételten.

A vikomt átfutotta a jelentést.

– Természetesen a sokkal erősebb pentapajzsokra és a Házak pajzsaira ez nincs hatással. De, ó, micsoda meglepetés lenne közelharcban!

Jessica bólintott.

– A sardaukaroknak nem fog feltűnni, hogy a lázadók ilyen védelemmel rendelkeznek. Ha valaha is ráakadnak Jaxson Arura vagy a nemesi államközösség támaszpontjára, akkor nagy erőkkel fognak előrenyomulni. – A nő megengedett magának egy apró mosolyt. – Kitéve magukat a pusztulásnak.

A legutóbbi titkos caladani útja során, amikor azért ment haza, hogy megmentse Pault, beszélt a fiával, de Leto akkor már saját titokzatos küldetésén járt. Mivel fiát kötötte az ígérete, nem árulta el neki, hogy mit csinál az apja, de Giandro Tull elejtett utalásokkal célzott Jessicának arra, hogy Leto talán maga is nyitott a lázadók felé. Ez lehetetlennek tűnt… hacsak nem volt valami más oka erre.

Felnézve látta, hogy a nemesember szeme villog, miközben azt mondja:

– Küldünk egy szállítmány pajzssemlegesítőt a találkozási pontra, ahol Jaxson átveheti őket, hogy később szétoszthassa a lázadók között. Egy üzenetben felvilágosítom ezeknek az eszközöknek a valódi jelentőségéről.

Zaldir lef-őrnagy összeszedte a papírjait.

– A jelöletlen ládák az istállók előtt készen állnak, uram. A biztonságiak kiürítik a területet, hogy felvehesd az üzenetedet. Egy kötött riduli kristályban fogjuk rejtjelezni és kódolni, hogy Jaxson Arun kívül senki más ne tudja aktiválni a felvételt.

Giandro felállt az antik íróasztal mögül.

– Jessica ott lesz velem a felvétel közben. Azt akarom, hogy az új ágyasom mellettem álljon.

A nőre hirtelen riadalom tört rá. Mi lesz, ha Leto meglátja az üzenetet, miközben a lázadók vezetőjével tárgyal?

– Jobban szeretném kerülni a nyilvánosságot, nagyuram.

A férfi kuncogott, nem értette a nő aggodalmát.

– Ne félj, ez a lehető legbizalmasabb közlemény lesz. – Belebújt ezüst és arany vállbojtos, szalagokkal díszített barna katonai kabátjába, majd megfogalmazta az üzenetét.

„Ne a szavaink, hanem a tetteink alapján mérjetek minket – és még azok is változhatnak a körülmények függvényében! Kívülről senki sem tudhatja, hogy mi szívünk titkolt szándéka.”

A BENE GESSERIT AZHAR KÖNYV:
MEGJEGYZÉSEK A KIKÉPZÉSHEZ

Malina Aru főigazgató nem volt meggyőződve arról, hogy akár még a biztonságos KHAFT-erődítmény is megvédheti őt a Tanegaardon. Különösen most, hogy Jaxson meg volt győződve arról, az anyja támogatja az ügyét. A fia úgy vélte, hogy helyesli a Corrino Impérium erőszakos, kaotikus megdöntését a kormányzat gondosan irányított átalakítása helyett.

Miután elhagyta Jaxson titkos lázadóközpontját az elszigetelt Nossuson, Malina ide, a Tanegaardra utazott, hogy találkozzon másik két, megbízható gyermekével. Együtt átbeszélhették, hogy mit tegyenek ezzel az ijesztő radikális frakcióval. Remélte, hogy nincs egyedül a kételyeivel.

Magán-szállítóhajója elhagyta a Liga csillagbárkáját a Tanegaard fölött. Mivel Malina a Kereskedő Házak Általános Fejlesztő Társaságának főigazgatója volt, az űrutazást a saját prioritásai szerint módosíthatta. Azok után, amit a Nossuson látott és hallott, nem érdekelték mások kellemetlenségei, legyenek azok akár a Landsraad leghatalmasabb Házai is. Miután útjára bocsátotta a főigazgató hajóját, a csillagbárka elhagyta a bolygó körüli pályát, a navigátor meghajlította a teret, és a hatalmas jármű folytatta útját. A fedélzeten tartózkodó utasok valószínűleg nem is tudtak a kitérőről.

Frankos és Jalma is úton voltak. A KHAFT névleges elnökeként a fia, Frankos hasonló szálakat mozgatott meg, hogy a Tanegaardra siessen. Jalma, mint az Uchan-ház úrnője és valódi feje, szintén gondoskodni tudott arról, hogy hamar ideérjen. Amikor az anyjuk magához rendelte őket, a fegyverbehíváshoz használt kódszót használta. Malinának szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy mindketten rohanni fognak.

Jaxsont meg kellett fékezni.

Mivel hosszú ideje szolgálta őt, a magánpilótája tudta, hogy ne bocsátkozzon semmitmondó csevegésbe. Higgadtan és profin vitte le a főigazgatót a Tanegaardon álló ciklopszi épületekhez, a hatalmas, tömbszerű építményekhez, amelyek úgy festettek, mintha még egy szupernóva robbanásának is ellenállnának. Malina kibámult az ablakon, miközben szórakozottan simogatta két tüskéskopója, Har és Kar ezüstös bundáját. Ölebei elnyúltak mellette a fedélzeten, és nem izgatta őket, hova tartottak.

Tanegaard páncélozott, kóddal védett páncéltermei olyan titkos pénzügyi, üzleti és személyes feljegyzéseket őriztek, amelyekhez az Impériumban másoknak nem volt hozzáférésük, még magának a Császárnak sem. Az ilyen információk végtelenül bizalmasak, leleplezőek, sőt, akár ártalmasak is lehettek, de a KHAFT ügyletei itt biztonságban voltak. A teljes titoktartásba vetett bizalom hiányában a Landsraad számos Háza beszüntetné üzleti tevékenységét. Ha Shaddam megpróbálna hatalmi játszmába kezdeni, és bekéretni ezeket az információkat valamilyen rövidlátó politikai célból, akármelyik főigazgató előbb porlasztaná el ezeket a feljegyzéseket, mintsem átadja azokat.

A Kereskedő Házak adminisztrátorai még az Impérium korai napjaiban vásárolták meg a Tanegaardot, az ismeretlen bolygót, amelynek nem voltak számottevő természeti erőforrásai. A Társaság ezen a világon húzta fel vállalatának központját, amit bevehetetlen fellegvárrá alakított. Az itt élő bürokraták számos nemzedék óta szolgálták a KHAFT-ot. Csak nagyon kevesen hagyták el a bolygót, és nem is mutattak vágyat eziránt. Falakkal körülvett enklávékban éltek, és felszippantották az egymillió világra kiterjedő galaktikus birodalom ügyeit.

Malina hajója könnyedén ereszkedett lefelé a nyugodt égen. Főigazgatóként kötelessége lenne megbeszéléseket tartania a főtitkáraival, osztályvezetőivel és kereskedelmi parancsnokaival, de a valódi okot nem fedhette fel, hogy miért találkozik Jalmával és Frankosszal. Hogy Malina régóta részese a nemesi államközösség átfogóbb és körültekintőbb mozgalmának, az gondosan őrzött titoknak számított, de ha ez a kapcsolat valaha is kiderülne, nemcsak a saját pozíciója sínylené meg, de a KHAFT tekintélye is odalenne az Impériumban. Jaxson bármiféle támogatása pedig ezerszer mérgezőbb hatással járna.

A hajója leszállt a gigantikus központi épület húsz emelet magasan elhelyezkedő külső kikötőjében. A főigazgató éber tüskéskopóival az oldalán elhagyta a járművet. Lenyűgözve pillantott fel a fellegvár épületének meredek sziklafalára. A kő sima volt és megmászhatatlan, a páncélozott falak elég erősek, hogy ellenálljanak még egy becsapódó űrhajónak is. Legalábbis ezt mondták neki.

A citadella épülete tömve volt boltíves konferencia- és fogadótermekkel, magánirodákkal, valamint a kompakt szigadrót tekercseket és a vékony riduli kristálylapok kötegeit rejtő adatkönyvtárakkal. A páncéltermek több mérföldön át húzódtak a felszínen, és csak a segítőkész Mentát könyvtárosok seregei tudták felfogni ennek a szervezetnek a struktúráját, és megtalálni az ott tárolt információkat.

A Társaság segédei és intendánsai katonás rendben felsorakozva várakoztak a KHAFT Vállalat fekete, piros és sárga körökkel díszített zászlajai alatt. Az egyik nagy hatalmú segédje – Holton Tassé – odalépett hozzá, és mereven meghajolt, úgy téve, mintha észre sem venné a két vad tüskéskopót. Noha őt a KHAFT egyik alacsonyabb rangú funkcionáriusának tartották, neki egyedül nagyobb hatalma volt, mint a Landsraad zömének. Malina a múltban rengetegszer támaszkodott rá.

– Főigazgató, amikor értesültünk váratlan látogatásodról, módosítottuk az időbeosztásunkat, és annyi találkozót foglalunk le, amennyit csak kívánsz. Az időbeosztásért felelős megbízottak állnak rendelkezésedre, hogy megtárgyalják az időblokkokat. Hajlandóak vagyunk ötperces etapokra szűkíteni őket.

– Tartsátok őket a minimumon! – utasította Malina, ahogy elsétált a segédje mellett, tüskéskopóival a sarkában. – Megteszem, amire szükség van a Vállalat érdekében, de egyben anya is vagyok, nemcsak főigazgató. Jalmának és Frankosnak elsőbbséget kell kapnia. Amint megérkeznek, küldd őket hozzám, és törölj minden mást a napirendemből!

Átsétált az irodák, adminisztrációs raktárak és tárgyalótermek labirintusán. A hatalmas folyosók kellően szélesek voltak ahhoz, hogy elférjenek rajtuk a lassú szuszpenzoros kocsik, amelyek szállítmányokat és utasokat vittek lebegve irodáról irodára. A nő Tasséhoz fordult.

– Az első konferenciamegbeszélésemet fél óra múlva tartjuk. A lehető legtöbb üzleti ügyet intézzük el most.

A Nossuson Malina tanúja volt, hogy Jaxson milyen lelkendezve mosolygott, ahogy a saját veszélyes terveivel hencegett. Örült az anyja látszólagos támogatásának, és nagy feneket kerített annak, hogy bemutassa radikális belső köre tagjait. Mindannyian az átfogó nemesi államközösség mozgalmának korábbi hívei voltak, de Malina nem tudta róluk, hogy elég türelmetlenek ahhoz, hogy csatlakozzanak fia erőszakos és szélsőséges irányzatához. A belső kör prominens tagjai közé tartozott a Londine-, a Fenimer-, a Mumford-, a Myer-, a Vok-, az Ellison-ház feje, sőt még az újonnan csatlakozott Giandro Tull vikomt is.

Jaxson azonban a legbüszkébb a caladani Atreides Leto herceggel kötött új szövetségére volt; a férfi közismerten ragaszkodott saját becsületkódexéhez. Hogy a herceg nemcsak a nemesi államközösséghez, hanem egyenesen Jaxson szélsőséges törekvéseihez csatlakozott, sokat elmondott a Corrino Császárok elleni általános gyűlöletről…

Malina azonban képes volt kordában tartani az érzéseit. A következő órákban végigült hat egymásba érő megbeszélést az ablak nélküli, hiperbiztonságos konferenciateremben, ahonnan csak egyetlen vastag fémajtó nyílt. Az üzlettársai pedig nem is sejtették, hogy a gondolatai közben teljesen máshol járnak. A főigazgató látszólag teljes figyelmét nekik szentelte, ők pedig elégedetten távoztak. Bármikor máskor jelentős fegyverténynek tudta volna be ezeket a megegyezéseket, de most minden elhalványult az egyéb prioritásai mellett. A tüskéskopók, megérezve gazdájuk nyugtalanságát, éberen hegyezték a fülüket.

Malina elfogyasztotta finom vacsoráját, és az étkezés alatt több üzletet is lebonyolított, majd újabb megbeszéléseken vett részt, és végül aludni tért. A másnap reggel egy sor villámgyors konzultációval indult nagy irodájában, és Tassé ígéretéhez híven minden segédje legfeljebb öt percét vette igénybe. Malina eközben mind feszültebb és türelmetlenebb lett, egyre jobban aggódott.

Miután az alacsonyabb rangú segédek távoztak, hogy kövessék a parancsait, Holton Tassé lépett oda hozzá, és így szólt:

– A távollétében megtudtunk valami nyugtalanító dolgot, főigazgató – helyezett egy iratot a nő íróasztalára. – Ezt a jelentést én magam rendeltem meg róla.

Malina átfutotta az összefoglalót, majd felnézett a férfira. Érezte, hogy forróság önti el az arcát.

– Biztonsági rés a központi páncélteremben? A fekete archívumunkban? – Nem tudta leplezni a riadalmát. Ezek voltak a legveszélyesebb, legártalmasabb feljegyzések, amelyek a KHAFT végső mentsvárát jelentették, hogy megfékezzék a legmakacsabb Házakat, akár magát a Császárt is.

– Abban a pillanatban elrendeltem ezt a vizsgálatot, amint értesültünk róla, bár a behatolás valószínűleg már jó ideje történt. – Tassé meglehetősen magas férfi volt, göndör, szőke hajjal, ami a feje búbján gyérült. – A bűncselekményt ügyesen hajtották végre, és jól elleplezték, de van egy új kriminalisztikai rendszerünk, ami a korábbinál jobban beleássa magát az adatok mélyére.

– És ki tette? Továbbá hogyan? Pont a fekete archívumban!

Tassé körülnézett, hogy megbizonyosodjon róla, a többi segéd mind elment már. Néhány ügyvezető igazgató a külső irodában várakozott, hogy sorra kerüljön, és szót válthasson Malinával.

– Valaki megkerülte a biztonsági kódokat, főigazgató, miközben kellően okos volt ahhoz, hogy ne hagyjon nyomokat maga után. Úgy tűnik, hogy az adatokat lemásolták, nem pedig ellopták vagy törölték.

– Ezek elvileg a legjobban védett feljegyzéseink a legbiztonságosabb központi páncéltermünkben. – Malina magában füstölgött, jól tudván, hogy mit rejt a fekete archívum: az Impériumon belüli kivételezést és korrupciót, a legelvetemültebb titkokat zsarolásokról, a robbanásveszélyes titkos ügyleteket, vagyis azt a rendszert, ami egyes Házakat a felső szinten tartott, míg másokat jóval lejjebb.

Nagy levegőt vett.

– Már eddig is eléggé zúgott a fejem. Ha a fekete archívum adatai nyilvánosságra kerülnek, véres polgárháború fog kitörni. Mi lehet az elkövető szándéka? Kaptunk már bármilyen fenyegetést vagy ultimátumot?

– Nem, nem kaptunk. Ami roppant különös.

A főigazgató felállt, és mivel ez az új ügy még nem oldódott meg, inkább lemondott minden további aznapi megbeszélést, komoly csalódást okozva azoknak, akik azt hitték, hogy sürgős ügyben járnak itt. Tassét elküldte, hogy folytassa a nyomozást.

A délután már lassan estébe hajlott, amikor Frankos és Jalma megérkezett a Tanegaardra. Malina hangulatát látva megriadtak, de láthatóan készek voltak bármit kötelességtudóan megtenni, amit az anyjuk – a főigazgató – kért.

Malina lefoglalta a lezárt tárgyalótermet, és leült bent a lányával és az idősebb fiával. A tüskéskopók az ajtó mellett foglaltak helyet.

Bár egy ideje már nem látta a gyerekeit, nem mozdult, hogy megölelje őket, ahogy nem mutatta az anyai szeretet szokásos megnyilvánulásait sem. Az Aru családban nem így működtek a kapcsolatok. Hatalmasak és gazdagok voltak, ambiciózusak és elégedettek, de sem a nevetés, sem az ölelkezés, sem a puszilkodás nem volt divat köztük. Ehelyett a főigazgató ott magasodott előttük, állta kíváncsi tekintetüket, és hosszú ideig csak hallgatott.

Frankos magas és szikár volt, és fiatalosnak tűnt acélszürke haja, valamint kissé görnyedt tartása ellenére, míg a rövid, sötét hajú Jalma a Pliesse konzervatív öltözékét viselte. A KHAFT elnöki szerepét névlegesen betöltő Frankosnak volt alkalma megtanulni, hogyan uralkodjon az érzelmein, és miként folytasson kényes politikai játszmákat, Jalmán azonban kiütközött valamennyi öccse türelmetlenségéből, mint amikor például megrendezte szenilis, aggastyán férje halálát, annak ellenére, hogy a férfi már évek óta várta az elmúlást.

– Miért vagyunk itt, anya? – tudakolta Jalma. – Éppen a hederfáról folytatott döntő fontosságú tárgyalások közepén voltam, Frankos pedig egy multiplanetáris csúcstalálkozón elnökölt a kaitani Ezüsttűben.

Ahelyett, hogy magyarázatot adott volna, Malina egyszerűen csak összekulcsolta két karcsú kezét maga előtt az asztalon. Amíg nem rendelkezett több információval a fekete archívumot érintő betörésről, nem fogja említeni nekik. Egyelőre az eredeti céljára szorítkozott, amiért idehívta őket.

– Ezt mind tudom, és én is sokkal szívesebben lennék otthon a Tupile-on, de most Jaxsonról van szó. Nemrég találkoztam vele és a veszélyes lázadókból álló csoportjával, így pontosan tudom, mire készülnek. – A szeme résnyire szűkült. – És tudom, hogy titokban mindketten azt állítottátok, támogatjátok őt. Szóval, tényleg ennyire elégedetlenek vagytok a nemesi államközösség kulisszák mögötti ténykedésével? Nem tudjátok kivárni, amíg az Impérium az általunk irányított módon bomlik fel?

Jalma mérgesen hátradőlt, végigsimítva kimért, konzervatív ruháján, és kitért a válaszadás elől.

Frankos láthatóan feszengve felelt.

– Ő keresett fel minket egyenként, anyám, és ismertette a felgyorsított folyamatokra vonatkozó tervét. Meghallgattam őt, de nem igazán helyeseltem. Viszont Jaxson eléggé… lehengerlő.

Jalma feldúltnak tűnt.

– Mi csak a kedvére tettünk, anyám. Tudod, hogy veszélyes nem meghallgatni Jaxsont. Úgy tettünk, mintha egyetértenénk vele. – Elkeseredetten felsóhajtott. – Épp most szereztem meg az irányítást az egész pliesse-i kormány felett… szerinted azt akartam, hogy az űrből bombázzon minket valami egyéb grandiózus kijelentéssel?

– Jaxson lehet, hogy azt hiszi, érdekel minket a dolog, még ha nem is szimpatizálunk vele. Viszont nem bátorítottuk – erősködött Frankos.

– Naná, hogy érdekel minket… ha elhinném, hogy sikerrel járhat – mondta Jalma. – Egy évszázaddal hamarabb formálná át az Impériumot, mint a másik tervünk. A nemesi államközösség valósággá válna, nem csak elméletben létezne.

Malina egyik gyerekéről a másikra nézett, lassan és alaposan felmérve őket.

Frankos a homlokát ráncolva azt kérdezte:

– Hogyan vett rá Jaxson, hogy elmenj az új rejtekhelyére? Hiszen rendkívül erősen őrzi a titkát.

– Ugyanazzal az ajánlattal keresett fel, mint titeket – felelte Malina, majd megbocsátó mosolyt vetett rájuk. – És én is meghallgattam őt. Nem vagyok vak, tisztában vagyok a ténnyel, hogy a szakadár csoportja egyre nagyobb támogatottságra és hatalomra tesz szert. Ha egyetlen csettintéssel megszabadulhatnék a Corrinóktól, és felszabadíthatnék egymillió bolygót, akkor természetesen megtenném.

Kis szünet után folytatta:

– Ám Jaxson veszélyes. Az egész Landsraad előtt megtagadtam őt, mind a KHAFT nevében hivatalos nyilatkozatot téve, mind pedig az anyjaként. Ám elég okos vagyok ahhoz, hogy felhasználjam a saját céljainkra a szélsőséges tetteit, ha az segíthet a mozgalmunknak. Ezért mentem el a Nossusra, és tettettem, hogy helyeslem a szélsőséges törekvéseit. Tanúja voltam, hogy az erőszakos szakadárcsoportja milyen kiterjedt. – Ismét összehúzta a szemét, és heves pillantásával szinte felnyársalta a másik kettőt. – És ti hol álltok ebben a kérdésben?

Malina megkönnyebbülten látta, hogy nem játszották meg sem a felháborodásukat, sem az elzárkózásukat az öccsük tervétől.

– Az a helyzet, anyám, hogy félünk tőle – ismerte el Frankos.

Jalma kihúzta magát.

– Olyan, akár egy bontógolyó, és nem akarok az útjába kerülni. Akkor sem tudnám megállítani, ha megpróbálnám.

– A kérdés az, hogy megpróbáljuk-e megállítani, vagy teljes szívvel álljunk inkább az alternatív megoldása mellé – közölte az anyjuk. – Ezt kell eldöntenünk.

„Egy álarcosbál kínálhat komolytalan szórakozást, vagy szolgálhat halálos célt. A legnagyobb kockázatot az jelenti, ha elfelejtjük, mikor kell levenni az álarcot.”

LETO ATREIDES HERCEG FIÁHOZ ÉS ÖRÖKÖSÉHEZ ÍROTT LEVELEI

A Nossus bolygó nyílt rétjeivel, magas, tüskés fűcsomóival és csordákban kószáló állataival békésnek és idillinek tűnt. Az ég kék volt és tiszta, megtévesztően veszélytelennek látszott.

Leto azonban tudta, hogy mindez csak illúzió.

Jaxson Aru és szenvedélyes forradalmárai ezt a félreeső bolygót választották, hogy itt szőjék terveiket az Impérium erőszakos megdöntésére. Leto úgy tett, mintha csatlakozna szakadár csoportjukhoz, bár ez ellenkezett személyiségével. Rájátszott Jaxson megszállottságára és elszántságára, azt színlelve, mintha egyetértene a Corrino-ház elleni bosszúhadjáratukkal.

És Jaxson elhitte, hogy őszinte. Véleménye szerint a céljait nem is tudná hathatósabban igazolni, mint hogy sikerült Leto herceget a saját soraikba állítani. Most a herceg úgy érezte, mintha csapdába esett volna az oroszlán barlangjában, de folytatnia kellett ezt a színjátékot, hogy elnyerje a bizalmukat, és leszerelje őket. A Császár sardaukarjainak nem sikerült kiirtaniuk a lázadást, de Leto talán képes lesz rá. Senki más nem volt hasonló helyzetben.

Jaxson az egyik néptelen vidéken felhúzott egy birtokot, amihez hangár is tartozott, valamint többhektárnyi művelés alatt álló terület. Utóbbin elvileg földművesek dolgoztak, ám valójában a fanatikusokból álló magánhadseregét alkották. Letót a lázadás belső köre eleinte gyanakvással kezelte, de mivel Jaxson teljes mértékben kiállt a herceg mellett, ez eloszlatta a kételyek zömét. Úgy tűnt, a lázadó vezérnek szüksége volt megerősítésre, és egy barátra is.

Malina Aru nemrég távozott, miután találkozott az elszánt összeesküvők szűk belső körével. Leto megdöbbenve látta, hogy a nemesi államközösség csápjai egészen a KHAFT főigazgatójáig nyúlnak. Éberen figyelt, hogy minden részletet megtudjon a terveikről, de ő maga nem jártatta a száját.

Jaxson anyja éles eszű üzletasszony volt, óvatosan mérlegelte a látottakat, és képes volt elrejteni valódi gondolatait és érzelmeit. Leto azonban ennek dacára is eltűnődött, hogy vajon tényleg elfogadta-e családja fekete bárányának tetteit. Amikor találkozott a belső körrel, óvatosan fogalmazott, és olyan ígéreteket tett, amelyek nyitva hagyták a bizonytalanság keskeny menekülőnyílását. Miután a főigazgató távozott, hogy lebonyolítsa a KHAFT létfontosságú ügyleteit, a többi összeesküvő a Nossuson maradt befejezni a tervezést, bár hamarosan ők is elmennek majd.

Letót bemutatták Jaxson legközelebbi társainak. Néhány napon át folytak a lelkes késő esti viták, majd a többi lázadó nyugovóra tért a csillagbárka másnapra tervezett érkezése előtt. Jaxson azonban korán kelt, és már ébren találta a herceget, amint a főépület konyhájában kávét kortyolgatott.

A lázadók vezére szívélyes mosollyal üdvözölte, és elhívta magával.

– Tarts velem egy nagyon különleges helyre, Leto! – Úgy tűnt, igyekszik minél jobban megszilárdítani a barátságukat.

Leto azonban résen volt.

– A többieket nem vonjuk be a tervezésbe?

– Ez olyasmi, amit csak neked akarok megmutatni. Ez valami… nagyon személyes.

Leto beleegyezett, és követte Jaxsont. Elsétáltak a főépület mögötti hangár mellett. Odabent egy csapat munkás lézervágókkal és hegesztőkészülékekkel alakította át a jellegzetes császári kincsszállító hajót, amit Jaxson valahogy kicserélt a palota elleni támadás során. Emellett egy kisebb vagyonnyi solaris érmét is ellopott, amit már szét is osztott a lázadók tevékenységének finanszírozására.

Jaxson megtorpant, hogy bepillantson a nyitott hangárba.

– Hamarosan befejezik a hajó felújítását. Új hajtóműveket kap, és készen áll majd a repülésre. Oda megy, és akkor, amikor csak akarom.

A herceg a furcsa hajót bámulta.

– Ezt akartad megmutatni nekem?

A másik nemleges mozdulatot tett.

– Nem… még nem. Gyere velem!

A főépület feletti dombon ványadt olajfák alkotta ligetbe vezette Letót. Jaxson láthatóan tisztelettel érintette meg a szürkészöld leveleket.

Leto figyelt és hallgatott, a lázadók vezérére bízta, hogy mikor szólal meg. Jaxson lángoló szónoklatokhoz és provokatív javaslatokhoz szokott, de most csak érzelmes hangon suttogott.

– A családom otoriói birtokán több évszázados olajfaliget állt, olyan fenséges fákkal, amelyekből mintha béke és nyugalom sugárzott volna. – A férfi nagyot sóhajtott. – A mi szent olajfaligetünkben értettem meg, hol a helyem a világegyetemben. Ott minden olyan volt, amilyennek lennie kell.

– És itt próbálod újra létrehozni? – kérdezte Leto, ahogy átsétáltak a ligeten.

– Ezek a fák csak pár évesek, de évszázadokig élhetnek – mondta Jaxson. – Apámat az otoriói olajfaligetünkben temették el. Gyakran ültem a sírjánál, és gondolkodtam mindarról, amire megtanított. Anyám és a KHAFT többi tagja szégyellte őt, pedig egyszerűen csak nem értették meg. – Megrázta a fejét. – Amikor meghalt, anyám belerángatott a KHAFT ügyeibe. Ki akart taníttatni, ahogyan Frankost és Jalmát is kitaníttatta. Elvitt a KHAFT erődarchívumának páncéltermébe a Tanegaardra, és végeláthatatlan értekezleteket kellett végigülnöm a kaitaini Ezüsttűben. Teljes hozzáférést biztosított számomra, és megismertette velem a nagy galaktikus vállalat bonyolult működését.

– És bevált?

– Anyám alábecsüli a felfogóképességemet. – Jaxson letérdelt az egyik fácska mellé, és megsimogatta szürke törzsét. Mintha máris nagynak és ősinek látná az olajfaligetet. – Távol jártam a családi birtoktól, amikor Shaddam Corrino úgy döntött, hogy megszállja az Otoriót. Kivágatta és felszántatta a gyönyörű ligetünket. Meggyalázta apám sírját, és ráépítette a múzeumát. – A szavaiból kicsengő keserűség savként mart. – Az anyám alá akarta ásni az Impériumot, fokozatosan átalakítva a politikai rendszert. Ekkor döntöttem úgy, hogy felgyorsítom a törekvéseit. – Erőltetetten felnevetett. – Örülök, hogy most már elfogadja, az én módszerem a legjobb ahhoz, hogy szétzúzzuk a megkövesedett Impériumot, és szabaddá váljunk az új nemzetközösségben. – Leto vállára csapott. – És te segíteni fogsz nekem ebben, barátom. Együtt nagy dolgokat fogunk véghez vinni.

– Már megtettük – felelte Leto. – Erőfeszítéseinkre az Issimo III-on már úgy tekintek, mint annak bizonyítékára, hogy az alternatív megoldások működnek.

A másik férfi arcán megfeszült a bőr.

– Igen, bevált a hírnevem öregbítése, ezt elismerem.

Leto megkönnyebbült, amikor lebeszélte Jaxsont egy újabb fájdalmas „grandiózus gesztusról” – és ahelyett, hogy szörnyű járványt szabadított volna az amúgy is gondokkal sújtott gyarmatvilágra, a lázadók vezére élelmet, felszerelést, ellátmányt, lényegében mindent biztosított, amire az Issimo III-nak szüksége volt. Most azon a bolygón Jaxsont megéljenezték, ahelyett, hogy megvetően ejtették volna ki a nevét. Ám Leto nem volt biztos benne, hogy a társa tudta, mihez kezdjen ezekkel az érzésekkel.

***

Mire visszatértek a főépületbe, a többi lázadó ébren volt, és a legtöbben már csomagoltak az útra. A nagyszalonban Andros Fenimer és Bos Mumford éppen heves vitát folytattak – nem a lázadás terveiről, hanem valamilyen sportversenyről.

A főépületben tartózkodó egyik összeesküvő, Tuarna Vok már az előcsarnokba szállíttatta utazótáskáit, és még mindig az előző esti vita miatt fortyogott. Jeges pillantást vetett Jaxsonra, amit Leto nem értett. Bár állítólag Jaxson szélsőséges taktikájának híve volt, a sovány, rideg nő idegesen, sőt ellenségesen viselkedett a találkozóik során.

A nemesi államközösség vezetője megpillantotta őt, és ragyogó mosollyal köszöntötte.

– Á, Tuarna, miért nem mutatsz egy kis örömöt az utolsó napodon, amikor még velünk vagy? Hiszen visszatérsz a saját birtokodra. Azt gondoltam, örülni fogsz neki.

A nő arca erre még komorabb lett, és láthatóan észre sem vette, hogy Leto is ott van.

– Talán hazatérek, de az otthonom attól még a csizmád talpa alatt nyög.

– A csizmám talpa alatt? – kuncogott a férfi. – Nemzedékek óta tartó elnyomás után te még mindig megijedsz egy kis bátorítástól, hogy a helyes utat kövesd?

Vok horkantott egyet, majd egyenesen szembefordult a férfival.

– Támogatom nemes ügyedet, efelől ne legyenek kétségeid! Ám zsaroló módszereid szükségtelenek és sértőek voltak.

– Én csupán emlékeztetőnek nevezném őket, kedves Tuarna. Nem zsarolásnak.

– Hogy érti ezt? – kérdezte Leto, aki megpróbálta összerakni a darabkákat.

– Tuarna Vok egy roppant erős Ház élén áll, ami számos kiemelkedő gyártóbolygóval rendelkezik. Néhány évvel ezelőtt a Vok-ház jelentős energiacella-szállítmányt gyártott, amelyekről kiderült, hogy hibásak, és megfertőztek volna minden felhasználót. Ezt a hibát akkor fedezték fel, amikor az energiacellák már úton voltak egy értékesítő transzferkomplexumba, és túl késő volt visszahívni őket. A fiaskó szörnyű csapást mért volna a Vok-ház hírnevére és megbízhatóságára.

Jaxson felemelte az ujját, miközben Tuarna arcára kiült a harag.

– Hogy a teljes megszégyenülést elkerüljék, a kedves Tuarna elintézte, hogy a hordozót szabotázs érje, és útközben megsemmisüljön. A megfelelő űrlapok kitöltése után a családja összes vesztesége bonyolult biztosítási igények útján megtérült. A szerződéses szállítmányozó vállalat vitte el a balhét.

Leto összehúzta a szemét, és magába szívta az információt. Az előcsarnokban tevékenykedők is megálltak, hogy meghallgassák a történetet.

– És ami még rosszabb – folytatta Jaxson –, a szállítmány kapóra jött megsemmisülése során egy utasszállító fregatt is bekerült a robbanás sugarába, minek következtében a K’Urunu-ház egyetlen örököse halálát lelte. Ha egy ilyen információ kitudódna, akkor minden bizonnyal könyörtelen, családok közti vérbosszút hirdetnének a K’Urunuk a Vokok ellen, nem is beszélve arról, hogy Tuarna családjának pénzügyei megsínylenék a biztosítási csalást. Röviden, a Vok-háznak vége lenne, ha valaha is kiszivárogna a hír.

A nő úgy állt ott, mint egy jégszobor.

– Te pedig ennyi ember előtt beszélsz róla?

Jaxson körülnézett a helyiségben, és csettintett a nyelvével.

– Maradjon hát ez a mi kis titkunk, rendben? Már azzal, hogy ismerjük egymás nevét és arcát, mindannyian a többiek feje fölé emeljük a zsarolás buzogányát. – Hirtelen már nem tűnt olyan távolságtartónak, újból a régi lázító lett. – De nem ezért vagyunk itt, ugye? – Résnyire húzta a szemét, és ismét körülnézett a helyiségben, ahol sokan mások is feszülten hegyezték a fülüket. – Örülök, hogy mindnyájatokra számíthatok.

Letóval együtt beljebb indult a főépületbe.

A háztartás személyzete ártalmatlannak és figyelmesnek tűnt, de a herceg tudta, hogy mindannyian elszánt gyilkosok, akik bármi áron megvédik ezt a rejtekhelyet. Ám még az itteni titkos támaszponton lévő több mint száz harcos sem sokat tehetne, ha megérkezne ide egy csapat sardaukar.

Amint Letónak sikerül elhagynia a Nossust, sürgős, titkos üzenetet küld a Kaitainra, és felfedi a lázadást Shaddam igazságszolgáltatása előtt. Az Impérium katonái pedig lecsapnak, és elpusztítják a nemesi államközösség erőszakos szívét…

***

A reggelizőhelyiségbe lépve ismerős hang szakította félbe a herceg feszült gondolatait, és amikor megfordult, szikár, idősebb férfit látott, aki így szólt hozzá:

– Leto, barátom, ma indulok a Cuarte-ra, és ragaszkodom hozzá, hogy meglátogass. – Rajiv Londine hátrafésülte ősz üstökét. Erős árnyalatú narancssárga-vörös ruhát viselt, népének hagyományos öltözékét. Mellette Rodundi állt, a hosszúkás képű főadminisztrátora.

Londine hevesen ostorozta Shaddam Corrinót. Alig néhány hónappal korábban – mintha egy emberöltővel ezelőtt történt volna – Hasimir Fenring gróf még azt is felajánlotta, hogy megszervezi Leto házasságát Londine lányával, azzal a feltétellel, hogy a herceg tönkreteszi a kellemetlenkedő bögölyként viselkedő nemest. Leto ezt becsületből visszautasította, még jóval azelőtt, hogy megtudta volna, a férfit milyen kapcsolat fűzi a nemesi államközösséghez.

Most megpróbált kitérni a válasz elől.

– Én visszautazom a Caladanra.

Jaxson lelkesen lépett közéjük.

– A lázadás mindenütt ott van! – Hangosan beszélt, hogy mindenki hallja. – Ezennel jóváhagyom az Atreides- és a Londine-ház közötti szövetséget. – Vékony ajka mosolyra húzódott. – Együtt létrehozhatnátok azt a kereskedelmi hálózatot, ami betölti a felbomló Corrino Impérium hagyta űrt.

Leto továbbra sem kötelezte el magát.

– Azt kerestem, hogyan lehetne növelni az Atreides-ház vagyonát és birtokait. Ezért voltam az utóbbi időben a Kaitainon.

A közelben álló lázadók közül többen is felhorkantak és szitkozódtak. Aztán Londine megkérdezte:

– És hogy sikerült, Leto? Fenring gróf megpróbált rávenni, hogy elárulj engem, jutalomként belengetve bájos lányomat.

– Vikka valóban bájos, uram, de úgy vélték, a Londine-ház birtokai jelentik a legkomolyabb kenőpénzt.

– Talán ugyanazt a célt tisztességesebb módon is elérhetnénk. – Londine felvonta a szemöldökét, de az arcáról semmit sem lehetett leolvasni. – Neked és nekem már vannak bizonyos közös üzleti érdekeltségeink, és jó lenne, ha nyíltan beszélnénk róluk.

A herceg beharapta a szája szélét.

– Milyen közös üzleti érdekeltségek?

Rodundi főadminisztrátor gyorsan közbeszólt.

– Nagyuram, érdemes lenne körültekintőnek lennünk addig, amíg nem nyílik alkalmunk bemutatni Leto hercegnek a műveleteinket. – Amikor az adminisztrátor közelebb hajolt, Leto megérezte, hogy a férfi… valahogy távol jár. Az arckifejezése üres és nehezen megfejthető volt, és az egész ember nagyon halványan kivehető, furcsa és kellemetlen szagot árasztott.

Londine hagyta, hogy főadminisztrátora elrángassa onnan, de a válla fölött még hátraszólt:

– Továbbra is ragaszkodom hozzá, hogy gyere el a Cuarte-ra, amint tudsz.

– Egyelőre Leto még egy darabig velem marad a Nossuson – jelentette be Jaxson, hogy mindenki hallja. – Az Issimo III-on elért nagyszerű eredményünk után további, megbeszélésre váró terveink vannak.

Leto alig várta már, hogy kiszabaduljon a férfi markából. Attól kezdve, hogy az Elégia felett találkoztak, a lázadók vezére egy pillanatra sem vesztette szem elől. Shaddam Császár minden bizonnyal hallani akar már felőle. Mostanra Gurney Halleck már elutazott a császári palotába a rejtett üzenőkristállyal, ami megmagyarázta, hogy Leto miként akart beszivárogni a lázadók közé, és legyőzni őket.

De addig semmit nem tehetett, amíg nem szabadult meg Jaxson Arutól…

A délelőtt folyamán a többi radikális nemes felszállt az utasszállító siklóra, amely felröppent a Nossus hatalmas, üres égboltjára. Leto a kérésnek engedve hátramaradt Jaxsonnal és háztartása biztonsági erőivel. Jól kellett játszania a szerepét, mert ha ezek az emberek kételkednének benne, akkor nem maradna életben, hogy valaha is hazatérhessen.

Nehéz súly húzta le a szívét. Tudta, hogy Paul tökéletesen képes lesz uralkodni a Caladanon, különösen Thufir Hawat, Duncan Idaho, dr. Yueh és Gurney Halleck útmutatásával. A herceg hónapok óta nem találta a lelki egyensúlyát, úgy érezte, hogy nem sok vesztenivalója van Jessica távozásával. A kedves Jessicáéval…

Ezért tett kockára mindent.

A vendégekért érkezett csillagbárkáról jelöletlen szállítmányt küldtek nekik. Leto és Jaxson kimentek a szállítmány elé a birtok munkásai kíséretében, akik kipakolták az egymásra rakott ládákat a kis szállítóhajóból.

A rakományjegyzéket tanulmányozó Jaxson nem értette a dolgot.

– Nem vártam szállítmányt az Elégiáról… Á, ez Giandro Tull vikomttól jött! Ő az egyik leglelkesebb új emberünk. Ismered őt?

Leto vállat vont.

– A nevét ismerem, de soha nem volt még dolgunk egymással.

Miközben kinyitotta a ládákat, Jaxson vidáman felkiáltott.

– Egy szállítmány fegyverprototípus! – Elővett egy bevésett fémkockát, amibe lencséket ágyaztak: mindegyik oldala körülbelül akkora volt, mint a nyitott tenyere. – Ezeket az eszközöket még nem tesztelték széles körben, de ismerve a Tull-háztól kapott katonai áruk minőségét, a lázadás nagy hasznukat veszi majd.

Ide-oda forgatta a kockát a kezében, ahogy próbálta megfejteni a nyitját. Miután belekotort a ládába, talált ott egy lezárt holokristályt. Az azonosító lenyomatát használva lejátszásra állította, és előredőlt, hogy megnézze Giandro Tull üzenetét.

A képen a jóképű nemes büszkén és elszántan állt az új prototípusokat rejtő ládák mellett. A felvételt a díjnyertes lovainak otthont adó istálló mögött készítette.

– Jaxson Aru, küldök ötven pajzssemlegesítőt, olyan eszközöket, amelyek kiiktatják az ellenfél testpajzsát. Az ellenségei egy csapásra sebezhetőek lesznek a hagyományos lőfegyverekkel szemben.

Jaxson csillogó szemmel nézett Letóra.

– Ó! Még a sardaukarokat is lemészárolhatnánk, ha megfelelő helyzetbe tudjuk kényszeríteni őket!

A herceg azonban továbbra is úgy meredt a képre, mintha jéggé fagyott volna. Nem hitt a szemének.

Giandro tovább beszélt:

– Az új ágyasom roppant fontos tanácsadóm és hallgatóságom, akinek nagyra tartom a véleményét. Alig várjuk, hogy segíthessük a nemesi államközösséget.

A képen a nő haja rövidebb volt, amit sötétre festett, de Leto jól ismerte az ovális arcot, a telt ajkat, a zöld szempárt, a klasszikusan szép vonásokat, amelyeket oly sokáig szeretett… A nőt, akit ölelt és simogatott, a fia anyját.

Jessica Giandro Tull vikomt oldalán állt, és úgy nézett rá a felvételről, mintha őt gúnyolná.

„Végső soron minden válasz visszavezethető a fűszermelanzsra.”

VLADIMIR HARKONNEN MŰVELETI FELJEGYZÉSE A CARTHAGI FŐHADISZÁLLÁSON

Az orgizi fűszerfinomító romjai között Harkonnen báró elvesztett vagyonán elmélkedett. Szükséges áldozat volt, hogy Hasimir Fenring gróf ne szaglásszon tovább a feketepiaci csempészműveletei után.

Sötét füst gomolygott a finom narancspor színezte égboltra. Az elzárt zsákkanyon végén az orgizi fűszersilókat, csomagolólétesítményeket, laktanyákat és leszállópályákat mind a földdel tette egyenlővé a jelzés nélküli, támadó topterek bombázása.

A finomító munkásai bizonyára úgy érezték, elárulták őket, amikor a hajók figyelmeztetés nélkül lecsaptak. A báró unokaöccse, Rabban lelkes és alapos volt, amikor a nagybátyja titokban utasította, hogy zúzza szét az itt folyó műveleteket, és ne hagyjon hátra mást, csak romokat Fenringnek vagy az ő kitartó Mentátjának, Grix Dardiknak. Rabban gyakran okozott csalódást, de amikor arra nyílt esélye, hogy másoknak ártson, megcsonkítson vagy elpusztítson másokat, akkor kitűnőre vizsgázott.

A romok között kutató vizsgálócsapatok sivatagi felszerelést, orrdugót és cirkóruhát viseltek, de a báró visszautasította mindezeket, közölve, hogy ettől gyengének tűnne, különösen Fenring gróf előtt. Tekintettel a Harkonnen-ház hihetetlen vagyonára, amit ezekből a fűszerüzletekből szerzett – mind az Impérium szentesítette ügyletek, mind a KHAFT-on keresztül zajló privát csempészet révén –, annyi vizet vehetett, amennyire csak szüksége volt.

Ahogy a báró körülnézett Orgiz romjai között, a hőség és a szörnyű szárazság égette az arcát, a torkát és az orrlyukait. Legszívesebben visszament volna Carthagba, és elmerült volna a gőzfürdőjében, de ezt a szerepet el kellett játszania.

– A támadók kiválóan felfegyverkeztek, és alaposak voltak – állapította meg. – Akárkik is legyenek.

Néhány nappal korábban Fenring valahogy tudomást szerzett Orgiz hollétéről, és követelte, hogy a csempészeket vegyék őrizetbe kihallgatás céljából. Miközben a báró együttműködést színlelt, elküldte az unokaöccsét, hogy pusztítsa el az egészet. Most ezt a kitalált történetet kellett fenntartania az Impérium kíváncsi fűszermegfigyelője előtt.

Fenring elkomorult.

– Mintha valaki megtudta volna, hogy jövünk, hmm?

Mivel a báró tisztában volt vele, hogy Rabban gyakran nehezen fogja be a száját, ezért előrelátóan elküldte őt az Arrakisról. Általában az unokaöccse morgott volna, hogy el kell hagynia a fűszerműveletek színhelyét, de ezúttal már alig várta, hogy visszatérhessen a Lankiveilre, és ott eljátszadozhasson Atreides-foglyukkal, Gurney Halleckkel…

Abban a pillanatban a tűző napsütésben a grófnak nehezére esett úrrá lenni a dühén. Amint a Harkonnen-hajók landoltak a romok között, Fenring úgy pattant ki, mintha meg tudna menteni innen bármit is. A tüzek még mindig égtek a törmelékeken. Elszenesedett, kicsavarodott fémdarabok hevertek a zsákkanyon sziklái között. A sziklafalakról hatalmas táblákat hasítottak le a lézersugarak, és az így keletkezett lavina mindent maga alá temetett, amit a bombázás nem pusztított el azonnal.

– Valószínűleg rivális csempészek műve – vetette fel a báró. – Azok a tolvajok hírből sem ismerik a becsületet vagy a hűséget.

Fenring hümmögött, de nem mondott semmit.

Grix Dardik öles léptekkel haladt a gazdája mellett, túlságosan nagy feje ide-oda billegett vékony nyakán, miközben tágra nyílt szemmel fürkészte a részleteket. Dardik úgy festett, mint egy különböző irányokba túlságosan megnyújtott és megrángatott játék baba. Nagy ujjai folyton mozogtak, mintha valami láthatatlan hangszeren játszana.

A különc Mentát felmászott a megperzselt sziklákra, és sziszegett, ahogy a tenyere hozzáért egy még mindig forró plasztacéldarabhoz. Amikor félrerúgta a törmelék egy részét, fémkarima csapódott az egyik lehullott sziklának, nyomot vágva a koromban. Dardik lehajolt, hogy megvizsgálja.

Kiegyenesedett, és Fenringhez fordult.

– Évekkel ezelőtt még virágzottak ezek az orgizi műveletek, uram. A báró féltestvére, Abulurd Harkonnen, még ki is bővítette a finomítót, de egy homokféreg-támadás elpusztította. – Dardik kuncogott. – Képzeld el, ahogy a hatalmas homokféreg csapdába esett ebben a kanyonban, és összevissza csapkodott! – Újra kuncogott, majd felnézett a gomolygó füstre, a kanyon beomlott falára, a sziklán látható égésnyomokra. – Ám nem hiszem, hogy ez most homokféreg volt.

– Köszönöm a Mentát-elemzést – förmedt rá Fenring. Ahogy továbbtrappolt, magában morgott, de elég hangosan ahhoz, hogy a báró is hallja: – Akárki is vezette ezt az egészet, jól finanszírozott művelet volt. Egy ilyen finomító létrehozásához szükséges beruházás messze meghaladná a kisebb csempészbandák lehetőségeit. Ahhh, itt valami többről van szó.

A báró állított a szuszpenzorövén, hogy könnyebben állhasson, ahogy a törmelékes terepen haladt, átküzdve magát egy meghajlott fémlapon, ami egykor valamelyik fűszersiló fala lehetett.

– A melanzs gazdagságot hoz, kedves grófom. Már néhány illegális rakomány kicsempészése a bolygóról is jelentős hasznot hozna. Egy ambiciózus embernek pedig nem okozna nehézséget olyan előrelátó befektetőt kerítenie, aki hajlandó nagy kockázatot vállalni a hatalmas nyereségért.

– De kit, hmm? – kérdezte Fenring. – Ilyen hirtelen megnövekvő vagyon feltűnést keltene a Landsraad körében.

A báró parancsokat kiabált a katonáinak, ahogy azok elhagyták a felderítő járműveket.

– Szóródjatok szét, és fésüljétek át a törmeléket! Szóljatok, ha találtok valamit! Ennek a végére kell járnunk!

Az egyenruhások legyező alakban nekiláttak átkutatni a lángoló pusztaságot. Maguk között mindannyian külön utasításba kapták, hogy ne találjanak semmit.

A báró visszafordult Fenringhez, miközben megkerültek egy szétzúzódott sziklahalmot.

– Egyetlen más lehetőség jut még eszembe, kedves grófom. Van egy csoport, aminek jelentős tőkére van szüksége, és hajlandó óriási kockázatot vállalni. – Vaskos ajka mosolyra húzódott. – És az efféle bevétel teljesen kívül esne az Impérium bármely nyilvántartásán.

Fenring állatias tekintete a másik férfira villant.

– Ezt hogy érted? – A kérdése fenyegetésnek tűnt.

– Nos, a nemesi államközösség… alattomos, erőszakos lázadó mozgalom. Jaxson Aru és nevetséges ügye felháborodást keltett, és sokak életébe kerül. Képzeld csak el, hogy mennyi pénzt kereshetne ez az ember a vérszomjas hadjáratához, ha létrehozna egy független csatornát, ahol értékesíteni tudja a fűszert.

Fenring végigsimított az állán.

– Hmm, érdekes lehetőséget vetettél fel.

A báró mosolyogva ébredt rá, hogy ügyes megoldást talált arra, hogyan tévessze meg Fenringet. Ám a gróf következő kérdése ismét visszaterelte Fenringet az eredeti nyomra.

– Ám ha az orgizi finomítót a nemesi államközösség komolyan pénzelt terroristái építették újra, akkor ki rombolta le? – mutatott körbe Fenring.

A báró vállat vont.

– Talán az egyik rivális banda?

– Aligha – mondta a gróf. – Ennek semmi értelme.

– Az ilyen ügyek túlságosan bonyolultak számomra – válaszolta a báró. – Ezt a kérdést még mindig feltehetjük Shaddam Császárnak.

Fenring elsápadt, és gyors mozdulatot tett. A báró magában elmosolyodott, tudván, hogy éppen a kellő provokációval élt.

A gróf ugyanis elhamarkodottan közölte Shaddammal, hogy a feketepiacnak dolgozó fűszertolvajokat elfogták és kivégezték – jóval a mostani incidens előtt. Ezúttal tehát a Császár nem tudhatta meg, hogy a csempészműveletek azóta is zavartalanul folytatódtak.

– Ahhh… hmm, jobb lenne nem zavarni Shaddamot ilyesmivel. Mi ketten is a végére tudunk járni az ügynek.

– Ne feledkezz meg rólam sem! – szólt közbe Grix Dardik. Szipogva hajolt két lezuhant sziklalap alkotta hasadék fölé, és minden erejét bevetve félrelökte a követ. Kavicsok és megcsavarodott fémrudak szóródtak szét. – Találtam valamit!

A Mentát benyúlt a kiszélesített résbe, és belekotort. Aztán diadalmasan megrántott valamit, csavart egyet a kezén, és végül kiszabadította egy eltemetett hulla könyökből leszakadt, ropogósra sült csontját.

– Találtam egy kart. – Közelebb hajolt, megszaglászta az elszenesedett húst. – Hasznos ez, uram?

Fenring mogorván meredt rá.

– Jobb szerettem volna élve elfogni ezt az embert. – Intett a Mentátnak, hogy vigye vissza a zsákmányt a hajóra. – Talán a részletes genetikai elemzésből nyerhetünk valami választ. Egyelőre keressenek tovább!

A báró a katonáihoz fordult, és felemelte a hangját.

– Folytassák a keresést! Találtak már valamit?

Az emberei okosan a fejüket rázták, és látszólag még szorgalmasabban kutattak, mint eddig.

A báró körül a füst, a por és az égett hús szagába is belevegyült a melanzs édeskés, fahéjas illata.

„Amikor fiatalon nekem kellett felügyelnem a Caladant, úgy éreztem magam, mint a mély vízbe dobott csecsemő, akinek muszáj megtanulni úszni.”

PAUL ATREIDES,
A HERCEGI CÍM ÖRÖKÖSE

Minden nap bizonytalanság és kérdések keverékéből állt. Paul a kastély hátsó udvarán át lépdelt a kevéssé használt Atreides-istállók felé, amelyeket a felújítás különböző állapotában leledző régi és új építmények alkottak.

Ezen az úton járt az apja és a nagyapja, és előttük sok más Atreides herceg is. Az ifjú most aggódott az apja miatt, aki titokban és látszólag lepaktált a lázadókkal, miközben Gurney Halleck sürgős üzenetet vitt a Császárnak, de még mindig nem tért haza… És szörnyen nyugtalan volt az anyja miatt is, akit visszahívtak a Bene Gesserithez.

Miközben az ősein merengett, sejtette, hogy alighanem minden korábbi hercegnek leküzdhetetlennek tűnő kihívásokkal kellett szembenéznie. Leszidta magát, amiért a saját helyzete miatt siránkozott, és mert elmerült az önsajnálatban. Semmi jóra nem vezetett, ha sajnáltatta magát, vagy a múlton bánkódott. Ám a jövő egészen más kérdés volt. Egy részét nem tudta irányítani, de egy másik szeletét igenis a saját kezében tartotta.

Tartott tőle, hogy a szülei között régóta fennálló kapcsolat helyrehozhatatlanul megromlott, és hogy mindkettőjüket a roppant Impérium eltérő szegleteibe vonták külső erők. Aggodalmát azonban enyhítette a büszkeség, hogy az apja belé vetette mélységes bizalmát, és hogy rábízta az egész bolygó felügyeletét a távollétében, noha kiváló mentorokat és tanácsadókat is hátrahagyott.

Amikor Paul utoljára beszélt az apjával, lehangoltnak látta a herceget. Valahányszor szóba került az ifjú édesanyja, Leto igyekezett leplezni az érzéseit, de a fiát maga Jessica képezte ki a Bene Gesserit megfigyelőmódszerére. Caladan hercegét mélységesen megsebezte, hogy elszakították szíve hölgyétől.

Ahogy most Paul az istállók felé tartott, valami meghatározhatatlan, szörnyű céltudatosság kerítette hatalmába – és nem tudott elmenekülni előle, legyen bármi is az, nem tudta elkerülni az elkerülhetetlent. Ehelyett egyenesen szembe kellett néznie a bajjal. De mi volt az? Képtelen volt megmondani.

Mégis tudott valamit: csak akkor lelheti meg a fényt, ha legyőzi ezt a hatalmas kihívást. A remény pontként csillogott a távolban, mint csillag a sötétben.

A főistálló üresen tátongott, és már jó ideje nem használták. Ahogy Paul végiglépkedett a keményre döngölt földön, és az egyik szerszámkamra felé tartott, orrát megütötte az állatok, a takarmány és a különféle olajok hátramaradt illata. Kíváncsiságtól hajtva megrántotta a hátsó ajtót, majd erősen cibálni kezdte, mert az nehezen engedett. A rozsdás zsanérok nyikorogtak és nyögtek.

Poros folyosó vezetett az épület legrégebbi részébe, ahol a nagyapja egykor a bősz salusai bikákat tartotta. A fiú félresöpörte a pókhálókat, és belépett az árnyékokba burkolózó épületbe, és eszébe jutott a történet, hogy az öreg herceget miként sebezte halálra az egyik megvadult állat. Réges-régen Leto azzal fenyegetőzött, hogy lebontja az üres bikaistállót, de végül nem tette. Talán eszébe jutott, hogy az apja mennyire szerette az óriási állatokat, és a látványos corridát.

Az istálló boltíves mennyezetű, lyukas tetején át napsugarak tűztek be. A fenti tetőgerendákon hegyi madarkák csapkodtak a szárnyukkal, aztán az egyikük Paul felé röppent, mintha csak a területét védené. Az ifjú lebukott, és végül a madár elkanyarodott, mielőtt visszaröppent volna a boltozatos mennyezet magasába.

Paul meghallotta, hogy valaki áll mögötte, mire megpördült, és ösztönösen harci állást vett fel – de csak a mosolygó Duncan Idahót látta maga előtt.

– Tudtam, hogy előbb-utóbb idedugod az orrod, Paul. Meglep, hogy ilyen sokáig tartott. – A férfi kilépett az egyik fénypászmába, ahol a porszemek úgy táncoltak, mintha apró aszteroidák lennének. – Ezt hoztam magammal. – Lendületes mozdulattal, mintha maga is bikaviador lenne, Duncan előhúzott egy banderillát, rajta az Atreidesek kifakult zöld-fekete tollaival; ezt a hosszúkás dárdát szokták a matadorok a támadó bikába döfni. – A nagyapádé volt.

A kardmester átnyújtotta neki, és a fiú enyhe áhítatot érzett, ahogy megforgatta a kezében. Feltűnt neki, hogy a tollakat sötét folt színezi.

– Ez vér?

– Azé a bikáé, amelyik megölte az öreg herceget. A fenevad egyik marjába szúrta, közvetlenül azelőtt, hogy az állat felnyársalta volna.

Paul megborzongott. Jól ismerte ezt a történetet. A hatalmas bika feje most a kastély ebédlőjében díszelgett trófea gyanánt.

– A tragédia után gyászoló apád a banderillát ennek az épületnek az egyik sarkába hajította. Akkor még csak istállófiú voltam, és elvittem. Azt akarom, hogy a tiéd legyen.

Az ifjú ránézett a banderillára, és elképzelte, hogy ez az egyetlen fegyvere egy dühöngő fenevad ellen.

Duncan arcára érzelmek egész sora ült ki.

– A nagyapád jó volt hozzám gyerekkoromban. Nem sokkal azelőtt szöktem meg a Harkonnen állatok elől, és az apád segített, hogy azzá az emberré legyek, aki most vagyok. Mindent az Atreides-háznak köszönhetek. – Komor, s komoly arcot vágott. – Hűen és ügyesek foglak szolgálni a halálomig.

A kardmester szavai hallattán Paul feszengeni kezdett, és apró kacajjal igyekezett oldani a feszültséget.

– Tudom, hogy így lesz, Duncan, és nagyra értékelem. – Büszkén felemelte a banderillát, ami egyszerre tűnt törékenynek és veszélyes eszköznek a markában. Eltűnődött, hogy mit szólna az apja, ha tudná, hogy nála van. – Köszönöm az ajándékot.

– Eredetileg magamnak tartottam meg, az öreg herceg emlékére – mondta a férfi –, mert ő rengeteget jelentett nekem. De ma már úgy gondolom, hogy téged illet, hiszen soha nem volt alkalmad találkozni a nagyapáddal.

Az ifjú ismét megforgatta a kezében a tárgyat, és újra megnézte az éles hegyére tapadt ősrégi, megalvadt vért.

– Bizonyos szempontból a helyzetem olyan, mint a bikaviadal: gyors gondolkodást, veszélyekkel való szembenézést kíván, és néha úgy érzem, mintha valamiféle előadás lenne.

– Az is, fiatalúr. – Duncan láthatóan mulatságosnak találta az összevetést. – Ha már itt tartunk, túl sokáig merengtél a kastélyban. Nem így kell herceggé válni! Caladan csendes, és néhány napig tud magára vigyázni. Itt az ideje, hogy kivigyelek egy kis igazi edzésre. – Rejtélyes vigyort villantott fel. – Kovácsoljunk terveket, csak mi ketten!

– Lehet bármi, kivéve a bikaviadalokat! – felelte Paul, és rátört az izgatottság. – Az arénában nincs mit bizonyítanom.

***

Azon a délutánon apja irodájában Paul az íróasztal mögött állt, ami túl nagynak tűnt hozzá képest, és a csiszolt asztallapon sorakozó papírokat nézte. Thufir Hawat megérkezett, hogy megtartsa napi eligazítását, de ezúttal szokatlan módon Duncan kísérte az öreg Mentátot.

Mielőtt Thufir a tárgyra tért volna, fel-alá járkált Leto herceg íróasztala előtt, nyilvánvalóan arra várva, hogy az ifjú helyet foglaljon. Ám Paul állva maradt, mindkét kezét a fából faragott székre téve. Az irodát még mindig impozánsnak érezte, és helytelennek tűnt, hogy az apja íróasztalánál intézze a caladani ügyeket, akkor is, ha most éppen nem voltak válságok, és a világ nyugodtnak tűnt. Paul arra vágyott, hogy az igazi herceg újra a helyén legyen, és elvégezze a feladatokat, amelyekhez olyan jól értett.

Thufir rejtélyes pillantást váltott Duncannel, majd így szólt:

– Fiatalúr, ahogy apád a távollétében elrendelte, a Caladan intézőjeként szolgálsz, rám és más válogatott tanácsadókra támaszkodva. Úgy vélem, megmutattad, hogy teljes mértékben tisztában vagy a felelősségeddel, és kellő hozzáértést tanúsítottál feladataid ellátásában.

Pault elöntötte a büszkeség, és intett.

– Köszönöm, Thufir. Folytasd a jelentést!

A Mentát szertartásosan biccentett.

– A Caladanon az üzleti ügyek a várakozásoknak megfelelően folytatódnak, leszámítva néhány helyi vitát és időjárási eseményt. De semmi olyan nincs, amit az adminisztrátorok és a megbízottak ne tudnának elintézni. – Elégedettnek tűnt, hogy minden ilyen simán megy, még Leto és Jessica távollétében is.

Duncan türelmetlenül Paulhoz lépett, és belenyomta a székébe.

– Meg kell ezt szoknod, amíg az apád távol jár. Foglalj helyet, és viselkedj úgy, mint egy herceg!

Paul izgett-mozgott az íróasztal mögött, és nem érezte odavalónak magát.

– Biztosra veszem, hogy az apám sem találta ezt a helyet kényelmesnek.

– Eleinte talán nem – mondta Duncan –, de belenőtt a szerepbe. A jelenlegi körülmények miatt gyorsabb tempóban kell majd folytatnod a tanulást.

Thufir vette át a szót.

– Ugyancsak fontos, fiatalúr, hogy úgy egy héten belül várjuk az első adatcsomagot a passzív megfigyelő kémszemektől, amit Duncan és Gurney helyezett el a Lankiveilen, amikor rajtaütöttek Rabban birtokain.

– És milyen pazar rajtaütés volt! – vetette közbe a kardmester vigyorogva. – A frászt hoztuk a Harkonnenekre, és sok kárt okoztunk. Igazán gyönyörű látványt nyújtottak a mocskos Harkonnenek, ahogy patkányként szaladgáltak, csapdába esve a fjordokban… Meg ahogy az összes halászati és melléképület, a dokkok és a biztonsági létesítmények mind lángokban álltak. De ez sem elég ahhoz, hogy kárpótoljon minket azért, amit azok a szörnyetegek műveltek a holdhaliparunkkal.

A Mentát elgondolkodva bólintott, kavarogtak a gondolatai.

– A lankiveili összecsapás során az erőink megragadták az alkalmat, hogy kémszemeket helyezzenek el, amelyeknek mostanra már be kellett kapcsolniuk. Egyedülálló betekintést nyerhetünk így a Harkonnenek üzelmeibe Rabban világán.

A kardmester elmosolyodott.

– Rabban embereit annyira lekötötte, hogy elhárítsák frontális támadásunkat, hogy nem figyeltek oda a rajtaütésünk kifinomultabb részére.

– És az óvatos taktika esetén, fiatalúr – mondta Thufir –, a támadás legkevésbé nyilvánvaló része a fontosabb. Hamarosan meglátjuk, milyen információkat szolgáltatnak nekünk ezek az eszközök.

Paul elvigyorodott.

– Most már képesek leszünk úgy is szemmel tartani az ellenséget, amire nem számítanak. Bárcsak ugyanezt elérhettük volna a Giedi Prime-on is! Akkor a bárót is megfigyelhetnénk.

– Jól van, pajtás – szólalt meg ismét Duncan. – Most már úgy gondolkodsz, mint egy herceg.

Mindhárman nevettek, mígnem Paul hirtelen megborzongott, és eltűnődött, vajon a Harkonnenek talán hasonló eszközöket helyeztek-e el a Caladanon.

Látva, hogy az ifjú arckifejezése megváltozik, Duncan megkérdezte:

– Mi a baj?

– Átérzem a rám nehezedő felelősség súlyát.

„Az embereket a becsvágyók vagy a korruptak sakkbábuként használhatják fel, de sosem szabad azt feltételezni, hogy minden gyalog ártatlan.”

KHAFT-JELENTÉS:
ÜZLETI STRATÉGIÁK ÉS ETIKA

Amikor a birodalmi mérnökök átadták jelentésüket IV. Shaddam Császárnak, a jó hír csak felháborodást váltott ki belőle.

A Császár előredőlt hagali kristálytrónján, oldalán a gyönyörűséges Aricatha Császárnéval, aki díszes, kifejezetten neki készített ülőalkalmatosságán foglalt helyet.

A trón előtt skarlátvörösben és aranyban pompázó díszegyenruhájában Raf Neddick, a császári mérnökalakulat kapitány-őrnagya állt idegesen. Már jó ideje nem fordult elő, hogy a mérnök tényleges munkával piszkolta volna be a kezét. Két oldalán egy-egy másik tiszt állt.

Megköszörülte a torkát, mintha csak ez a zavaró zaj a jelentéséhez tartozna.

– Felséges uram, az Issimo III kolóniája megmenekült a napkitörések szörnyű pusztításától és a termést sújtó súlyos üszögtől. – Szikár arcán mosoly suhant át, de aztán lesütötte a tekintetét, és a fejét is lehajtotta, mintha zavarban lenne.

Shaddam arcára szigorúság telepedett. Nem tetszett neki a mérnök viselkedése, ugyanakkor nehezére esett felidéznie bármilyen konkrét kolóniát, ami megpróbáltatást állna ki. Padisah Császárként számtalan világ felett uralkodott a galaxisban, és az Issimo III nem tartozott azok közé, amelyekre emlékezett…

A mellette lévő kisebb trónon ülő Aricatha sietett a segítségére.

– Á, igen, az Issimo III! Azok a szegény emberek. – A Császár hálás volt, amiért a nő olyan ügyesen felfrissítette az emlékezetét. – Félmillió lakos, akiket a Grandine-ház vezet, de szenvednek az erős napkitörésektől és a hosszan tartó szárazságtól. Valami betegség pedig kiirtotta a legfőbb terményüket. – A nő a férjére pillantott. – Azért küldted oda a mérnökeidet, hogy segítsék az életben maradásukat, szerelmem. Milyen figyelmes vagy!

– Persze hogy emlékszem. Igazán tragikus helyzet. Nem minden gyarmatbolygó lehet olyan zöld és gyönyörű, mint a Kaitain.

A mérnök olyan képet vágott, mint aki egyelőre megúszta a dolgot.

– Az Issimo III-on nehéz az élet, felséges uram, bár nem olyan szörnyű, mint az Arrakison vagy a Salusa Secunduson. Ám… a lakosság így is a túlélésért küzd. Az egyre súlyosbodó napkitörések miatt minden erőfeszítésünk dacára is halálra lettek volna ítélve.

– De azt mondod, hogy megmenekültek? Ezt örömmel hallom. – Shaddam megkocogtatta ujjával az arany oroszlános trónus sima karfáját. – Igen, emlékszem, hogy ellátmányt és felszerelést küldtem oda. A Grandine-háznak minden szükséges erőforrás a rendelkezésére kellett hogy álljon a segélynyújtáshoz. – Felszegte az állát. – Ezt kellett tennem Császárként.

– A mi mérnöki műveletünk csak jelképes erőfeszítés volt, minimális finanszírozással – mondta Neddick. – Egyáltalán nem volt elegendő egy ilyen nagyszabású feladat teljesítéséhez.

Aricatha megérintette a férje alkarját, hogy megnyugtassa.

– Talán nem fogtuk fel a probléma nagyságát, mérnök úr. Ha azt akartad volna, hogy bőkezűbbek legyünk, örömmel teljesítjük a kérésedet.

Shaddam arcára felhő telepedett.

– Természetesen… örömmel teszünk eleget bármilyen kérésnek. De azt mondod, hogy már megmentették őket? Ez miért nem ok az ünneplésre?

A mérnök válla megroskadt.

– Mert a siker nem a mi művünk, felséges uram. A lázadók mentették meg őket. – Úgy tűnt, mindjárt összerogy és megalázkodik a két trón előtt. – Ellátóhajók egész konvoja jelent meg a semmiből, és több száz ládát hoztak, tele élelemmel, vetőmagokkal, mezőgazdasági eszközökkel, a sugárviharoktól óvó védőfóliával! Lord Grandine és az emberei csodás megmenekülésről beszéltek. A segélyszállítmány nagysága mellett eltörpült az Impérium minden korábbi erőfeszítése. És ez… roppant kínos volt számunkra, felséges uram. – A mérnök mély levegőt vett. – Jaxson Aru zsebelt be minden elismerést egy grandiózus felvételen, amit mindenki látott. És most az Issimo III népe hősként, megmentőként tiszteli őt.

Shaddam félig-meddig felállt ültéből.

– De én vagyok a megmentőjük! – A trónteremben álló sardaukar őrök rideg tekintete felé fordult.

Neddick térdre rogyott, mintha attól félne, hogy ott helyben kivégzik.

– Lord Grandine az elmúlt évben hiába könyörgött neked és a Landsraadnak. Kérését a Landsraad még napirendre sem vette.

– Miért nem tudtam erről? – tudakolta Shaddam.

– Annyi minden miatt kell aggódnod – mondta Aricatha. – Sajnos, ez a válság kicsúszott a kezünkből, és nem kapta meg az Impériumtól kijáró figyelmet. Helyre kell hoznunk ezt a hibát, hogy a telepesek megértsék, ki az igazi jótevőjük.

Neddick megrázta a fejét.

– Attól tartok, már túl késő, felséges uram. Már ünneplik Jaxson Arut a tetteiért.

– De az az ember egy bosszúálló gyilkos, egy barbár terrorista! Lord Grandine-nak tudnia kell róla, hogy Jaxson véres támadást indított az Otorión, és itt a császári palotában is. Hogy rengeteg vér tapad a kezéhez! Ő nem hős. Hanem egy állat.

A mérnök elvörösödött.

– Nehéz az éhezőnek olyasvalakit gyűlölni, aki megtömi a hasát. A nemesi államközösség küldte azt a mentőövet, és ő zsebelte be érte az érdemet, így a telepesek már tudják, ki a legnagyobb jótevőjük. Lord Grandine hálaüzenetet küldött Jaxsonnak a Landsraad termébe.

Shaddam elsápadt.

– A Grandine-ház nem ünnepelhet terroristákat a Landsraad előtt.

– Már megtörtént, felséges uram. Egy órával ezelőtt.

Shaddam a Császárnéjára nézett, majd visszabámult Raf Neddickre.

– Akkor küldj még több segélyszállítmányt a kolóniára! Szedjetek össze egy újabb szállítmányt, nagyobbat, mint amit Jaxson Aru vitt oda. Gépeket, pajzsokkal óvott lakóhelyeket, bonyolult mezőgazdasági berendezéseket. Csináljatok az Issimo III-ból üdülőbolygót! Valahogy ellensúlyoznunk kell ezt.

– Jaxson már megnyerte ezt az összecsapást, szerelmem – közölte Aricatha. – Az imént felvázolt próbálkozástól csak gyengének és kétségbeesettnek tűnnél.

A Császár gondolatai vadul pörögtek.

– Akkor elküldjük a sardaukarokat, hogy lefoglalják az összes eszközt, mint egy bűnöző illegális ajándékát.

Bár Aricatha lesütötte sötét szemét, a rosszallása tapintható volt.

– Ez teljesen ellened fordítaná az Issimo III népét.

Shaddam tudta, hogy a Császárné igazat szólt. Nagyot sóhajtva nézett a főmérnökre.

– Ezt előre kellett volna látnod, kapitány-őrnagy. Jobb munkát kellett volna végezned a rendelkezésedre álló erőforrásokkal, és akkor az Issimo III-nak nem lett volna szüksége egy újabb megmentőre.

A férfi sápadtan és rémülten térdelt tovább. Esengve tárta szét a kezét.

– De nekem csak minimális legénységem volt, és igen szegényes felszerelésem, felséges uram. A csapatomnak… esélye sem volt a sikerre.

Shaddamra rátört a bágyadtság, és minden további bosszúállástól csak ingerlékenynek és indulatosnak tűnt volna.

– Küldd el nekem a Jaxson Aru mentőakciójáról szóló összes feljegyzést! Képeket akarok látni minden résztvevőről! Nyomozd le azokat a segélyszállítmányokat, a felszerelést, a hajókat! Honnan jöttek? Ki biztosította az anyagokat? Hogyan tudjuk azonosítani a lázadókat, és összekötni őket a Landsraad más árulóival? – Elmélázva végigsimított az alsó ajkán. – Eddig a lázadók vezérét és a támaszpontját kerestük. Ha az ilyen segélyakciók segítenek nekünk kigyomlálni a terroristákat, akkor ezt talán elfogadható veszteségnek tekinthetjük.

Neddick remegve felállt.

– Köszönöm, felséges uram. A csapatomnak sok felvétele van a váratlan műveletről. Biztosan találunk valamit. Az udvari Mentátjaid beleáshatják magukat az adatokba.

Aricatha Császárné felemelte finom kezét, majd intett a mérnöknek, hogy távozhat. A férjéhez fordult.

– Jaxson Aru nem a kifinomultságáról híres, szerelmem. Bizonyára hagyott hátra valami bizonyítékot.

Shaddam nem akart erről tovább beszélni, és lassan felemelkedett a trónjáról.

Ekkor egy fiatal futárlány rontott be a trónterembe, levegő után kapkodva, kidülledt szemmel. Olyan meggondolatlanul szaladt, hogy a sardaukarok védőállást vettek fel. A vézna futárlány arca teljesen kipirult. Haja kócos, öltözéke szürke és koszos volt, cseppet sem illett az udvarba. Inkább hasonlított utcagyerekre, mint hivatalos küldöncre.

– A császári istállóba kell jönnöd, felséges uram! Az új telivéreid! – A futárlány körülnézett, és elakadt a szava, amikor észrevette a félelmetes sardaukarokat és az impozáns, arany oroszlános trónust. A terem óriási méretétől döbbenten kinyitotta, majd becsukta a száját, aztán zokogásban tört ki. – Azok a gyönyörű lovak, felséges uram!

Aricatha felállt.

– Mi van a lovakkal, gyermekem? Azok nagyon különlegesek, oly mértékben ritkák. – Sötét tekintete ide-oda villant, ahogy a Császárhoz fordult. – Mindig is szerettem volna, ha elviszel lovagolni.

Shaddam megpróbálta felfogni ezt az újabb válságot. Hatalmas bolygóközi gondjai – az Impérium politikája, a terjedő lázadás, a családok közötti viszályok és a KHAFT kereskedelmi háborúskodásai – közepette alig rémlett neki, hogy egyáltalán van istállója itt a Kaitainon.

Á, igen, most már eszébe jutottak a drága telivérek: közülük több az Impérium legértékesebb állatai közé tartozott, amit csak nemrég szereztek meg.

– Szeretett lovaim… Mi van velük?

A futárlány zokogva törölte meg az orrát.

– A díjnyertes paripák elpusztultak! Valaki megölte mindet.

Shaddam most már felháborodva szökkent talpra a Császárné mellett. Odaintett a sardaukarjainak.

– Kísérjetek minket az istállókhoz! Ezt a saját szememmel akarom látni!

Előreküldtek egy biztonsági osztagot. Ahogy az őrök sietve vágtak át vele meg Aricathával a hatalmas palotán, a Császár rájött, hogy milyen logisztikai nehézségeket okoz egy egyszerű út is az istállókhoz. A trónterembe illő teljes császári díszruháját viselte, a Császárné pedig hivalkodó öltözéket és zománcozott, mutatós cipőt, amelyek közül egyik sem volt megfelelő öltözék az útra. Bár az istállóból küldött futár szerette volna, hogy siessenek, nem tudtak gyorsan haladni.

A lovaknak otthont adó létesítmény a város túloldalán állt, és az egyik kísérő őrnek sikerült elintéznie, hogy jöjjön értük egy pajzzsal védett utasszállító, ami majd átsuhan velük az utcákon. Általában Shaddam nyilvános megjelenései hivatalos felvonulásokra szorítkoztak, éljenző tömeggel. Most – miután megkapták a sietve kiadott biztonsági engedélyt – a kíséret a lehető legegyenesebb utat választotta az istállókhoz, kerülve mindenféle harsonázást.

A nagy épületet a Császár és magánvendégei számára fenntartott nyitott park szélén emelték. A császári istállók magas mennyezettel és szellős, a kellemes időjárás előtt nyitott termekkel rendelkeztek; elegánsabb építészeti megoldásokat alkalmaztak, mint a legtöbb nemesi birtokon.

Amint a menet megérkezett, az ifjú futár kiugrott a járműből, és az istállók felé szaladt, intve Shaddamnak, hogy kövesse. A riasztott biztonsági osztag már ellenőrizte a létesítményt, de most négy élen haladó sardaukar is átvizsgálta a területet csapdák után kutatva, majd jelezték, hogy minden tiszta. Shaddam és Aricatha együtt léptek be az építménybe.

A férfi elfintorodott, ahogy belélegezte az állatok sűrű, nyirkos szagát, a széna és a savanykás trágya tömény, édeskés illatát. Most már emlékezett, hogy miért nem időzött itt. Noha az istállót makulátlanul tisztán tartották, ő mégis belekarolt Aricathába.

– Vigyázz, nehogy valami kellemetlen dologba lépj, kedvesem!

A nőt nem riasztotta a lehetőség, hogy trágyába léphet, és feszült, sürgető arckifejezéssel indult meg befelé.

– Mi történt a lovakkal, gyermekem?

– Elpusztultak! Megmérgezték őket, az összes telivért.

Shaddam úgy tudta, hogy ezek az állatok rendkívül ritkák az Impériumban; a Tull-háztól lopott, kifinomult vérvonal példányai, olyan díjnyertes paripák, amilyeneket egyetlen más Császár sem szerzett meg soha. Shaddam volt az egyetlen kívülálló, aki rendelkezett ilyen pompás Tull-paripákkal, bár neki magának nem volt meg a kellő bátorsága ahhoz, hogy megülje őket. Legfőképpen a győzelmet jelentették a számára, büszkeséget hoztak neki. Az övéi voltak.

És most elpusztultak.

A lány nyitott bokszok sora előtt futott végig, a szeme tágra meredt, és könnyek csorogtak le az arcán. Térdre rogyott a padlón heverő szénán.

A hatalmas állatok a bokszaikban feküdtek, mindannyian mozdulatlanul, elnyúlva, mintha csak aludnának. Nyugodtnak tűntek, de mégis mind elpusztult. Egyszerre érte őket a halálos álom.

– Megmérgezték őket, felséges uram! – kiáltott újra a futárlány. – Mindnyájukat egyszerre. Olyan gyorsan történt, hogy semmit sem tudtunk tenni, hogy megakadályozzuk.

Aricatha bokszról bokszra járt, jól láthatóan megrendülve.

– Hogy történhetett ez? Hogyan mérgezhették meg mindet egyszerre?

– Halálos gázzal, Császárném. Én éppen a lovakat ápoltam, amikor megláttam azt furcsa csomagot. Felrobbant, és sűrű gáz kezdett gomolyogni az istállóban. Azt hittem, hogy én is odaveszem! Elvesztettem az eszméletemet, és amikor felébredtem, az állatok…

Shaddam most felkiáltott:

– A telivéreim!

Aricatha megrázta a fejét.

– Nyilván a mérges gáz kifejezetten a lovakra hatott. – Az ifjú futárlányra nézett. – Szerencsés vagy, hogy túlélted, gyermekem.

– Szerencsés? – jajgatott a lány, és a mozdulatlan lovakra mutatott.

– Engem is ugyanannyira megrázott a dolog, mint téged – mondta Shaddam.

Emberségét és együttérzését kimutatandó, Aricatha gyengéden rátette a kezét a lány reszkető vállára.

– Ez ellenem intézett személyes támadás – jelentette ki a Császár. – Hihetetlenül sok erőfeszítésembe került, hogy megszerezzem ezeket a telivéreket… és kétlem, hogy valaha is pótolni tudnám őket. – A fogait csikorgatta, és szentül hitte, hogy ez az aljas terroristavezér és a lázadó mozgalmának újabb támadása.

„Ne tekinsétek barátságnak a közös érdekeinket és egybecsengő céljainkat! Mi, tleilaxiak a saját sikerünkre összpontosítunk. Egy másik fél céljainak támogatása csupán kapóra jön a terveinkhez.”

CHAEN MAREK LEVELE A TLEILAXI MESTEREKNEK

A déli kontinens dzsungeleinek mélyén megbúvó titkos barramezőkhöz közeledő hajó egy tenger gyümölcseivel kereskedő helyi cég jelzését viselte. A párás trópusi napsütésben Chaen Marek a közeledő járművet figyelte, ahogy az alacsonyan átrepül a zord hegyvonulat felett, amelynek a lejtőin a barrapáfrányok termőterületeit létrehozta. A leárnyékolt hajó olyan álcamezőt bocsátott ki, ami megtéveszti az esetleges szkennereket. Mivel ez a kontinens igen gyéren lakott volt, az Atreidesek kereskedelmi miniszterei nem sok figyelmet szenteltek a távoli partokon folyó időszakos kereskedelemre.

A tleilaxi drogbáró komor mosollyal várta a hajó érkezését, tudván, hogy mit hoz magával. Kierőszakolta ezt a találkozót a feletteseinél, közölve velük, hogy megéri a kockázatot, Arafa mester pedig rendkívüli óvintézkedéseket tett, hogy eljusson ide.

Marek és munkásai az álcázott páfránymezők szélén álltak a dzsungelben, amelyen túl a nagy hegység magasodott. Alig látható hálók akadályozták meg, hogy fentről bárki észrevehessen bármit. A talajszinten azonban semmi sem gátolta, hogy szemügyre vegye a sorokban növő kunkorodó hajtásokat, a gazdag talajból előtörő páfránykezdeményeket. A páfrányok között akadtak magasak és pettyesek, míg mások tömpébbek és citromzöldek voltak. A különböző barrafajok az ailar kábítószer különböző erősségű változatait termelték. Az egyes fajtákat a tleilaxi génmanipulátorok fejlesztették ki, és Marek megtanulta, hogy melyik ailarváltozat eredményez kellemetlen túladagolást – amit az elszigetelt dzsungelfalvakban fogságba ejtett primitív muádzokon tesztelt.

Az ailar még módosítva is veszélyesnek bizonyult, de Chaen Marek nem érzett semmit a gyenge bolondok iránt, akik rászoktak az alattomos drogra. Egyetlen tleilaxi sem folyamodna ilyen szerhez. Mindazonáltal nagy hasznot hozott a tleilaxiak ügyének, valamint a nemesi államközösség kapcsolódó mozgalmának.

Bár maga Marek nem szenvedhette Jaxson Arut, a lázadó vezető számos lehetőséget kínált. A Bene Tleilaxnak megvoltak a maga indokai, amiért gyűlölte az őket évezredek óta elnyomó Impériumot. Ha a nemesi államközösség mozgalma sikerrel jár, akkor a tleilaxi faj függetlenné válna, és olyan egyedülálló kereskedelmi birodalmat építene ki, ami maga szabná meg előírásait és feltételeit a povinda vásárlóknak. Chaen Mareknek és az összes többi tleilaxi mesternek kötelessége volt elősegítenie a lázadás sikerét.

Az álcázott hajó beröppent az egyik álcaháló alá a dzsungel tisztására, amit a feldolgozott ailart szállító űrsiklóknak alakítottak ki. Az állítólagos kereskedelmi hajó megviseltnek és jellegtelennek tűnt, egyáltalán nem keltett feltűnést.

Marek munkásbrigádjait és zsoldoscsapatait arra képezték ki, hogy előbb adják az életüket, mintsem hagyják, hogy elfogják őket. Most, miután látták az érkező hajót, és úgy tűnt, nincs ok riadalomra, a munkások folytatták a pöndörödő hajtások szüretelését, míg mások kosarakat és rekeszeket hordtak be a hegyoldal barlangjaiban kialakított feldolgozólaboratóriumokba.

Miután a hajó leszállt a tisztáson, a viseltes kezeslábasú, magas, caladani pilóta kimászott a pilótafülkéből. Bozontos őszes-barna szakálla volt, vastag szemöldöke alatt hunyorgó szempár ült. Oldalra döntötte a fejét, úgy vette szemügyre a meredek hegyoldalt ellepő páfránymezőket, majd Marekre pillantott.

– Nincs veszély?

– Ezek a mezők biztonságosak – mondta Marek, és azon tűnődött, ki lehet ez a férfi.

A pilóta visszatért a pilótafülkébe, és matatni kezdett a kezelőszerveken, hogy kinyissa a raktérajtót. A hátsó raktérben lezárt ládák sorakoztak, a rajtuk levő felirat szerint élő rákféléket tartalmaztak. Intett a raktér belseje felé.

– A kért szállítmány, uram.

Az óvatos Marek résnyire húzta a szemét. Amikor ránézett az ismeretlenre, rájött, hogy a pilóta tekintete megváltozott. Volt valami természetellenes ebben az emberben.

Mintha csak megérezte volna a kimondatlan kérdést, a pilóta sokatmondóan bólintott. Majd megérintette a ládákat, kioldott egy rejtett zárat, és félretolta a dobozokat, felfedve az álcázott fülkét, a rejtett utaskamrát a raktérben. Odabent egy tleilaxi mester várakozott kényelmes ülésében; a falak tiszták voltak, a helyiséget pedig mindenféle kisebb, a kényelmet szolgáló berendezésekkel, élelemmel és itallal látták el.

– Arafa mester! – Marek meghajolt a rejtett rekeszben helyet foglaló fontos személy előtt.

A tleilaxi mester megvakarta keskeny sebhelyét az arcán, és előredőlt, de nem úgy tűnt, mint aki ki akar szállni.

– Ez a kamra nemcsak egy lezárt rekesz, Chaen Marek, hanem meg is áldották, mivel te mindenáron ragaszkodtál hozzá, hogy elutazzak erre az idegen bolygóra. Te ugyan lehet, hogy megfertőződtél, de én nem.

Marek összenyomta az ujjait, és meghajolt.

– Megtisztelő, hogy eljöttél.

Arafa nagy megbecsülésnek örvendett a tleilaxiak között, és magasabb rangot foglalt el szülőbolygójukon, mint Marek. A férfinak keskeny arcvonásai voltak, a bőre sápadtszürke, orra hosszú, álla hegyes – a tleilaxiak ezeket a testi jegyeket tenyésztés útján alakították ki, noha az Impérium más polgárai jellegzetes vonásaikat kimondottan ellenszenvesnek találták.

– Így találkozhatok veled, ahogy kérted – folytatta Arafa, továbbra is a külön kamrájában maradva. – És ha nem hagyom el a hajót, akkor nem fertőz meg a Caladan.

Marek tisztában volt azzal, hogy Arafának egyébként alapos megtisztító rituálékon kellene átesnie, amikor visszatér Bandalong szent városába. Sóhajtott egyet, és engedett.

– Bárcsak végigvezethetnélek a barramezőkön, és saját szemeddel láthatnád az itteni tevékenységeinket. Akkor jobban megértenéd a tervünket.

– Elég jól értem a dimenzióit – felelte Arafa kurtán. – Én dolgoztam ki a tervet a laboratóriumainkban. Te csupán végrehajtottad.

A visszavágás szúrt, és Marek azzal terelte el bosszúságát, hogy gyanakodva ránézett a pilótára.

– És te ki vagy?

A pilóta, látva a másik kétkedő pillantását, elnyújtott caladani hanghordozással azt kérdezte:

– Azt akarod tudni, hogy megbízható vagyok-e? Nem minden az, aminek látszik. – Vállat vont, végigsimított borzas szakállán. – Szavatolták a titoktartást, amikor kibéreltük ezt a hajót, de ez nem volt elég. Így hát én pilóta is lettem, akivel együtt odavész minden esetleges feljegyzés és tanú.

A férfi jellegzetes caladani vonásai megváltoztak. A szakálla elcsúszott, az arca petyhüdt lett, bőrének színe sápadtabbá vált. Az orra ellaposodott, csak a résnyi széles orrlyukak maradtak. A szeme halottszürkévé változott.

Marek hátán végigfutott a hideg, ahogy az átalakulást nézte, de azért elmosolyodott. A felfedezés csodálkozásra adott okot, nem félelemre.

– Egy arctáncoltató… váratlan, de tökéletes.

Arafa szólalt most meg:

– Jaxson Aru úgy hiszi, hogy a népünk az ő forradalmát szolgálja. És ezt is tesszük, amíg sikerrel jár. Ám arra az esetre, ha a mozgalma elbukna, akkor más nyomásgyakorló helyeket is létrehoztunk, olyan pontokat, ahonnan ellenőrzést gyakorolhatunk. Az arctáncoltatók kulcsfontosságú pozíciókat foglalnak el a nemesi államközösségben, készen arra, hogy még fontosabb szerepeket vállaljanak, ha szükséges.

Marek bólintott.

– Igen, egyet már magam is kiszúrtam: Lord Rajiv Londine főadminisztrátorát. Az a nemes a caladani drog egyik legnagyobb titkos forgalmazója.

Arafa mester eltűnődött egy hosszú pillanatra.

– Igen, az arctáncoltatónk kiváló helyzetben van, hogy irányítsa Londine részvételét a lázadásban, ráadásul az ailar terjesztésén is rajta tartja a kezét. Te továbbra is ellátod a nemest, ő pedig akaratlanul is a mi parancsainkat teljesíti. – A tleilaxi mester elszigetelt kamrájából a nyakát nyújtogatva lesett ki. – Lehet, hogy új ténykedésedet elrejtetted az itteni dzsungelben, de Leto Atreides herceg kellemetlenséget fog okozni, ha rábukkan.

– Szerencsére nincs a bolygón – mondta Marek.

– Igen – mosolyodott el Arafa. – A Londine udvarában tartózkodó arctáncoltatónk jelentette, hogy Caladan hercege váratlan fordulattal csatlakozott Jaxson Aruhoz és erőszakos lázadóihoz.

– Ez nem olyasmi, ami rá vallana – komorult el Marek. – Leto Atreides tönkretette az északi ailarműveleteinket. Már régóta bosszút forralok ellene.

– Az Atreidesek vezetője lehet, hogy bolond – mutatott rá a mester –, de ha támogatja a nemesi államközösséget, akkor már a mi bolondunk. Meglátjuk, hogy Lord Londine az ujja köré tudja-e csavarni. Egyelőre tájékoztass az itteni tevékenységedről! Új páfránymintákat hoztam neked. – Arafa rámutatott az egyik lezárt, „rákféle” feliratot viselő ládára. – Ismét módosítottuk a növények genetikai szerkezetét. Azzal, hogy az ailarfajtákat ártalmatlanná tettük, egyben gyengült a hatásosságuk is, de néhány izgalomra vágyó vásárló hajlandó vállalni a kockázatot.

Marek kinyitotta a reteszt, és odabent több sor rekeszben barrapáfránypéldányokat látott.

– Ezek az eredeti alfajok – magyarázta Arafa. – Továbbra is termesztjük őket az igényes vásárlóknak.

Marek meglepődött.

– És ők hajlandóak vállalni a hatóanyagban rejlő veszélyt?

– Ki érti a gyarló povindákat? – A párnázott ülésen helyet foglaló Arafa széttárta a kezét. – Szívesen szennyezik a testüket mindenféle droggal, amelyek között akadnak halálosabb fajták is. A kockázat ugyanakkora endorfinlöketet ad nekik, mint maga a szer.

Marek visszazárta a ládát.

– Tesztelni tudom az új mintákat a helyi falvakból szerzett muádzokon. Ezeket a primitív népeket senki sem fogja hiányolni. – Összeesküvő módjára lehalkította a hangját. – Elfogtam egy kutatót is, dr. Xard Vimet, egy botanikust, aki azért jött, hogy tanulmányozza ezeket a dzsungeleket. Olyan dolgokra bukkant, amikre nem kellett volna. Most a foglyom, és egyetlen célt szolgál. Nincs más választása.

– Kivéve, ha végül életben marad, hogy mindezt elmondhassa másoknak. – Arafa mester türelmetlenül szívott egyet az orrán. – Siess, hozd ide a feljegyzéseket, és mutasd meg a hegyen végzett munkádról készített képeket! A nyereség egy részét pedig utald át, mi pedig a tleilaxiak törekvéseire fordítjuk majd. – Hátradőlt leárnyékolt kabinjában, és továbbra sem mozdult, hogy felálljon. – Távol akarok maradni ettől a helytől. Ocsmány szaga van, mint egy halnak.

Marek tette, amire utasították; megfélemlítette a mester politikai hatalma és befolyása. Elvitette az új páfrányfajokat, hogy azonnal elültessék őket, majd mindent átadott, amit Arafa kért. Amikor végeztek az ügylettel, figyelte, ahogy az arctáncoltató ismét felölti megszokott, itteni külsejét. Nemsokára a tenger gyümölcseit szállító hajó már úton volt a hegységtől a távoli óceán felé.

Marek saját hatalmában gyönyörködve sétálgatott a földjein, majd felkaptatott az ösvényen a hegyi barlangokhoz, ahol a feldolgozó raktárak, a munkások szállásai, és az elszigetelt kamra állt, ahol a szerencsétlen tudóst tartották fogva.

A sovány, középkorú dr. Vim, aki komoly tudományos ismeretekkel rendelkezett, de gyakorlati téren és a túlélőképességet illetően nem jeleskedett, egy expedíció keretében érkezett ide a Kaitainról. Naivan azt hitte, hogy a muádz bennszülöttek között fog élni, vagy esetleg a dzsungelben táborozik majd, ahol senki sem zavarja a munkájában.