Julia Quinn

LENT DÉLEN, ÉDES

Ez a könyv fikciós mű. A benne szereplő nevek, karakterek, helyek és események a szerző képzeletének termékei, illetve azok a fikciós elemként alkalmazza. A valóságos eseményekkel, helyekkel élő vagy elhunyt személyekkel való hasonlóság a véletlen műve.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Minx

Avon Books, New York

Fordította: Bozai Ágota

A könyvet tervezte: Malum Stúdió / Szabó Vince

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2014

Copyright © 1996  by Julie Cotler Pottinger

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2014

ISBN még várok rá

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

A sorozat további kötetei:

Julia Quinn: Csudajó

Julia Quinn: Ma éjjel táncolnék

Julia Quinn: Lent délen, édes…

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

KEDVES OLVASÓ!

Mindig egy kicsit megrémít, ha olyan könyvet szeretnék írni, amelyben egy előző regényben már bemutatott, kialakított karakter is szerepel. Különösen, ha az a karakter féktelen, pokolian jóképű fiatalember, akiről az olvasók még többet akarnak tudni. De miután William Dunford (majdnem) minden babért learatott első két könyvemben, a Csudajó és a Ma éjjel táncolnék című regényben, tudtam, hogy harmadik regényem főhőse csak ő lehet.

A kérdés csak az volt: ki lesz a hősnő? Ki zárja szívébe a rendkívül kellemes agglegényt, Dunfordot, ki bolygatja fel lelki világát annyira, hogy azt sem tudja, merre, hány lépés? A válasz meglepően könnyűnek bizonyult. Henrietta Barrett, ismertebb nevén Henry gyakorlatilag íratta magát, a történet könnyen pergett a kezem alól; a hősnő olyan elszántsággal, bájjal és makacs határozottsággal jelent meg, hogy Dunford beleszédült. És én, a szerző boldogan tapasztaltam, hogy milyen élvezetes dolog térdre, igába hajtani London legjobb modorú, megátalkodott agglegényét.

Remélem, legalább annyira élvezik majd a Lent délen, édes... történetét, amennyire én élveztem megírni.

A legszívélyesebb üdvözlettel:

Julia Quinn

Fran Lebowitznak – csodálatos irodalmi ügynök és nagyszerű barát.

És Paulnak, aki folyton évődő kérdéseket tett fel a nők természetéről.

PROLÓGUS

London, 1816

William Dunford felhorkant; megcsömörlött a látványtól, hogy barátai olyan vágyódón néztek egymás szemébe. Lady Arabella Blydon, aki az utóbbi két évben az egyik legjobb hölgybarátja volt, nem sokkal korábban férjhez ment Lord John Blackwoodhoz, és most úgy néztek egymásra, mintha a tekintetükkel fel akarnák falni egymást. Felháborítóan szép, megható jelenet volt.

Dunford toporgott, és a szemét forgatta, remélve, hogy végre hajlandók szétrebbenni. Ők hárman, valamint Dunford legjobb barátja, Ashbourne hercege, vagyis Alex és hitvese, Emma (aki történetesen Belle unokahúga), éppen bálba indultak, ám a kocsit baleset érte és az utcán várták, hogy megérkezzen a másik kocsi, amellyel folytathatják útjukat.

A kockaköveken gördülő kerekek hangjára Dunford megfordult. Az új kocsi megállt előttük, de Belle és John mintha nem vette volna észre. Ami azt illeti, szinte úgy néztek ki, mint akik a következő pillanatban egymás karjába akarják vetni magukat és ott helyben szeretkeznének. Dunford úgy döntött, hogy neki ebből elege volt.

– Nahát, nahát! – szólt émelyítően negédes hangon. – Az ifjú szerelmesek!

John és Belle végül felocsúdtak egymás nézéséből, és pislogva fordultak Dunford felé, aki feléjük tartott.

– Ha abba tudnátok hagyni a verbális szeretkezést, indulhatnánk. Ha nem vettétek volna észre, megjött az új kocsi.

John mély levegőt vett, mielőtt Dunfordhoz fordult.

– Ha jól sejtem, a tapintatosság nem képezte neveltetésed részét.

Dunford vidáman mosolygott.

– Valóban nem kaptam gyakorlati oktatást e téren. Indulhatunk?

John ekkor Belle-hez fordult és a karját nyújtotta.

– Drágám?

Belle mosolyogva elfogadta a gesztust, de amikor elhaladtak Dunford mellett, felé fordult és odasúgta neki: – Ezért megöllek.

– Biztos vagyok benne, hogy megpróbálod.

– Ez a kocsi nem olyan meleg, mint az előző – szólt Alex szabadkozó mosollyal. – Télen nem szoktam ezt használni.

Néhány pillanat múlva az egész társaság beszállt, és folytatták útjukat a Tumbley-bál felé. Belle és John az egyik sarokba húzódtak, összebújtak a hidegben. John a felesége kezét fogta, ujjaival tétován dobolt Belle ujjpercein. Belle úgy érezte, minden érintése melegíti, és felnézett rá. John pedig őt nézte bársonybarna, lágy tekintetével.

Belle képtelen volt türtőztetni magát. Felsóhajtott az elégedettségtől.

– Ó, az ég szerelmére! – kiáltott fel Dunford, hirtelen Alex és Emma felé fordulva. – Nézzétek őket! Még ti sem voltatok ennyire émelyítően szerelmesek...

– Egyszer majd te is megtalálod a nagy őt – vágott a szavába Belle mély, komoly hangon –, és akkor, meglátod, visszakapod; megkeserítem az életedet.

– Ne aggódj, kedves Arabella. Álmaim asszonya olyan eszménykép, hogy a valóságban valószínűleg nem is létezik.

– Ugyan már! – mordult fel Belle. – Fogadni mernék, hogy egy éven belül meggyűrűznek, és még tetszeni is fog neked. – Azzal elégedett mosollyal dőlt hátra. Mellette John rázkódott a hangtalan nevetéstől.

Dunford a térdére könyökölve előrehajolt.

– Ezt fogadásnak veszem. Mennyit vagy hajlandó veszíteni?

– Te mennyit vagy hajlandó veszíteni?

Emma ekkor Johnhoz fordult.

– Úgy látom, szerencsejátékos nőt vettél feleségül.

– Biztos lehetsz abban, hogy ha ezt tudtam volna, alaposabban megfontolom a döntésemet.

Belle játékosan oldalba könyökölte, és gyilkos pillantást vetve Dunfordra, választ sürgetett.

– Nos?

– Ezer fontot.

– Tartom.

– Meg vagy bolondulva?

John erősen megszorította a kezét.

– Tekintettel kéne lennem arra, hogy csak férfiaknak illik fogadásokat kötniük?

– Senki nem köt ilyen ostoba fogadást, Belle – korholta John. – Éppen azzal az emberrel fogadtál, aki az eredményt befolyásolni tudja. Ezen csak veszthetsz.

– Ne becsüld alá a szerelem hatalmát, drágám. Bár Dunford esetében talán elég a kéjvágy.

– Megsebeztél – felelte Dunford, színpadias mozdulattal szívéhez kapva. – Azt feltételezed, hogy magasabb rendű érzelmekre teljességgel képtelen vagyok.

– Miért? Képes vagy?

Dunford ajka vékony vonallá feszült. Vajon Belle-nek igaza van? Fogalma sem volt. Akárhogy is, egy év múlva ezer fonttal lesz gazdagabb. Könnyű pénz.

1. FEJEZET

Néhány hónappal később Dunford a szalonjában ült, és Belle-lel teázott. Lady Arabella csak egy kicsit beugrott beszélgetni. Dunford hálás volt ezért a váratlan látogatásért, mert most, hogy Belle férjhez ment, ritkábban találkoztak.

– Biztos vagy benne, hogy John nem fog fegyverrel idejönni és párbajra kihívni engem, hogy így kettesben vagyunk? – évődött vele Dunford.

– Túlságosan elfoglalt, nincs ideje ilyen ostobaságokra – felelte Belle mosolyogva.

– Nincs ideje a féltékeny természetének eleget tenni? Mily furcsa.

Belle vállat vont.

– Megbízik benned, és ami ennél is fontosabb: megbízik bennem.

– Az erény igazi mintaképe – jegyezte meg Dunford némi éllel, és azzal áltatta magát, hogy a legkevésbé sem irigyelte Belle hitvesi csókját. – És hogy…

Kopogtak. Felnéztek, és azt látták, hogy Dunford mindig higgadt komornyikja, Whatmough áll az ajtóban.

– Egy ügyvéd érkezett, uram.

Dunford összevonta a szemöldökét.

– Azt mondja, ügyvéd? Halvány fogalmam sincs, miért.

– Ragaszkodik hozzá, hogy beszéljen önnel, uram.

– Akkor kísérje be.

Dunford ekkor Belle-re nézett és vállat vont. Belle pajkosan mosolygott.

– Felettébb érdekes.

– Egyetértünk.

Whatmough bekísérte az ügyvédet. Közepes termetű, őszülő úr volt; nagyon nagy igyekezet volt benne, hogy Dunforddal találkozzon.

– Mr. Dunford?

Dunford bólintott.

– El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy végül sikerült megtalálnom önt – szólt az ügyvéd lelkesen. Aztán csodálkozón nézett Belle-re. – A hölgy pedig Mrs. Dunford? Úgy tudtam, ön nőtlen, uram. Ó, ez furcsa. Felettébb furcsa.

– Nem vagyok házas. A hölgy Lady Blackwood. Közeli jó ismerős. Ön pedig?

– Ó, bocsásson meg, bocsásson meg! – Az ügyvéd zsebkendőt vett elő és megtörölgette homlokát. – Percival Leverett vagyok, a Cragmont, Hopkins, Topkins és Leverett ügyvédi irodától. – Amikor a saját nevét mondta, közelebb hajolt, hogy nagyobb hangsúlyt adjon a közlésnek. – Nagyon fontos hírem van az ön számára. Valóban nagyon fontos.

Dunford széttárta kezét.

– Akkor halljuk!

Leverett előbb Belle-re, aztán megint Dunfordra nézett.

– Talán négyszemközt kéne beszélnünk, uram. Mivel a hölgy nem rokona.

– Ó, természetesen. – Dunford ekkor Belle-hez fordult. – Ugye nincs ellenedre?

– Ó, egyáltalán nincs – biztosította Belle, ám mosolya arról árulkodott, hogy ha végeztek, ezer kérdése lesz. – Várok.

Dunford a dolgozószobájába vezető ajtó felé mutatott.

– Erre parancsoljon, Mr. Leverett.

Átmentek a másik helyiségbe, és Belle örömmel nyugtázta, hogy nem csukták be az ajtót egészen. Rögtön felállt, és a nyitott ajtóhoz kissé közelebbi székre ült át. A nyakát nyújtogatva fülelt.

Érthetetlen motyogás.

Újabb motyogás.

Aztán Dunford hangja: – Milyen unokatestvérem?

Motyogás, motyogás.

– Honnan?

Motyogás, motyogás, valami olyan hangsor, amely Cornwall nevére emlékeztetett.

– Hányadik unokatestvérem?

Nem, biztosan félrehallotta, hogy „nyolcadik”.

– És mit hagyott rám?

Belle összecsapta a kezét. Milyen csodás! Dunford váratlan örökséghez jutott. Remélte, hogy valami jó örökség. Az egyik barátnője kéretlenül harminchét macskát örökölt.

A beszélgetés többi részét lehetetlen volt megérteni. Néhány perc múltán a két férfi megjelent az ajtóban és kezet ráztak. Leverett néhány iratot csúsztatott aktatáskájába és azt mondta: – A többi dokumentumot a lehető leghamarabb átküldöm önnek. Természetesen szükségünk van az aláírására.

– Természetesen.

Leverett bólintott és kilépett a szalonból.

– Nos? – kérdezte Belle.

Dunford néhányszor bólintott, mintha nem igazán tudná elhinni, amit hallott.

– Úgy tűnik, bárói rangot és birtokot örököltem.

– Bárói rangot és birtokot? Szentséges ég! Ezentúl Lord Dunfordnak kell szólítsalak, ugye?

Dunford grimaszt vágott.

– Mikor szólítottalak én téged Lady Blackwoodnak?

– Még nincs tíz perce – mutatott rá Belle tényszerűen. – Amikor bemutattál Mr. Leverettnek.

– Touché, Belle. – Leroskadt a kanapéra; meg sem várta, hogy az illem szerint Belle üljön le előbb. – Azt hiszem, Lord Stannage a helyes megszólítás.

– Lord Stannage – dünnyögte Belle. – Milyen finom és előkelő név; William Dunford, Lord Stannage. – Pajkosan mosolygott. – William a keresztneved, ugye?

Dunford felhorkant. Olyan ritkán szólították a keresztnevén, hogy bevett tréfa volt közöttük, hogy Belle már nem is emlékszik rá.

– Megkérdeztem anyámat – felelte végül Dunford. – Azt mondja, szerinte William.

– Aki meghalt? – kérdezte Belle kertelés nélkül.

– Mindig erősséged volt a tapintat és a jó modor, kedves Arabella.

– Nos, nyilvánvalóan nem gyászolgatod nagyon mélyen a… meglehetősen távoli rokonod elhalálozását, mivel egészen mostanáig a létezéséről sem tudtál.

– Unokatestvér. Pontosabban nyolcadik unokatestvér.

– És nem találtak közelebbi rokont? – kérdezte Belle hitetlenkedve. – Ne érts félre, nem mintha irigyelném tőled váratlan jó szerencsédet, de ez meglehetősen erőltetett rokoni kapcsolat.

– Úgy tűnik, nagyon sok lány született a családban.

– Ó, de szép megfogalmazás – dünnyögte Belle.

– Szép megfogalmazás ide vagy oda – szólt Dunford, figyelembe sem véve a fricskát –, most nemesi cím birtokosa és egy kis cornwalli birtok ura vagyok.

Ezek szerint jól hallotta.

– Jártál már lent, délen, Cornwallban?

– Még soha. És te?

Belle tagadón ingatta fejét.

– Úgy hallom, rendkívül szép vidék. Sziklák és tenger, hatalmas hullámok meg minden. Szinte érintetlen táj.

– Mennyire tud érintetlen lenni, Belle? Hiszen Anglia.

Belle vállat vont.

– Lemész megnézni?

– Azt hiszem, kénytelen leszek – felelte a férfi a combján dobolva. – Azt mondod, érintetlen? Valószínűleg imádni fogom.

– Remélem, utálni fogja – szólt Henrietta Barrett, nagyot harapva a kezében tartott szép almából. – Remélem, nagyon utálni fogja.

– Ugyan, ugyan, Henry – szólt Stannage Park házvezetőnője, Mrs. Simpson korholón. – Ez igazán nem volt fair kijelentés tőled.

– Nem igazán vagyok fair hangulatban. Rengeteg munkám van Stannage Parkban. Sokat dolgoztam itt – mondta Henry elérzékenyülten. Nyolcéves kora óta élt itt Cornwallban, azóta, hogy a szülei kocsibalesetben meghaltak otthon, Manchesterben és ő nincstelen árva lett. Viola, a néhai báró felesége, a nagymamája unokahúga volt olyan kedves, és beleegyezett, hogy befogadják. Henry első látásra beleszeretett Stannage Parkba; minden tetszett neki; az épület halvány köve, a csillogó üvegtáblák, minden bérlő, aki a birtokon élt. A személyzet egyszer rajtakapta, hogy az ezüstneműt tisztogatta. – Azt akarom, hogy minden ragyogjon – mondta. – Tökéletesnek kell lennie, mert ez egy tökéletes hely.

Így Cornwall lett az otthona, annyira, amennyire Manchester városa sosem volt. Viola néni imádta és férje, Carlyle afféle apafigura lett az életében. Carlyle bácsi nem töltött sok időt vele, de ha elhaladt mellette a hallban, mindig barátságosan megsimogatta a fejét. Tizennégy éves volt, amikor Viola néni meghalt. Carlyle bácsi vigasztalhatatlan volt. Magába fordult, elhanyagolta a birtok napi ügyeit is.

Henry rögtön belevetette magát a munkába. Mindenkinél jobban szerette Stannage Parkot, és határozott elképzelései voltak arról, hogy miként kéne a gazdaságot vezetni. Az utóbbi hat évben az udvarháznak nemcsak asszonya, hanem ura is volt, mindenki elfogadta, hogy hozzá kell fordulni minden dologgal. És nagyon kedvére való volt ez az élet.

Ám Carlyle meghalt. A birtok és a nemesi cím valami távoli unokatestvérre szállt, aki Londonban él, nyilván valami piperkőc dandy. Henry úgy hallotta, hogy ez az unokatestvér talán sosem járt Cornwallban; elfeledkezett a tényről, hogy ő sem járt Cornwallban mielőtt tizenkét éve ide költözött.

– Hogy is hívják az urat? – kérdezte Mrs. Simpson, miközben avatott kézzel kenyértésztát dagasztott.

– Dunford. Valami Dunford vagy ilyesmi – közölte Henry utálkozva. – Nem tartották alkalmasnak közölni velem a keresztnevét, bár azt hiszem, ennek nincs is jelentősége, hiszen ez a valaki már Lord Stannage. Nyilván ragaszkodni fog hozzá, hogy a címén szólítsuk. Az arisztokrácia köreibe frissen bekerültek általában ilyenek.

– Úgy beszélsz, mintha te is arisztokrata lennél, Henry. Ne hordd magasan az orrodat.

Henry felsóhajtott és újabb falatot harapott az almából.

– Valószínűleg Henriettának fog szólítani.

– Ahogy illik. Kezdesz túl idős lenni ahhoz, hogy Henrynek hívjanak.

– Te Henrynek hívsz.

– Én túl öreg vagyok ahhoz, hogy változtassak. De te nem vagy az. És éppen ideje, hogy változtass fiús viselkedéseden és férjet találj magadnak.

– És mit csináljak? Költözzek Angliába? Nem akarom elhagyni Cornwallt.

Mrs. Simpson mosolygott és tartózkodott attól, hogy megjegyezze: Cornwall Anglia része. Henry annyira szerette a vidéket, hogy nem tudott valami egész részeként gondolni rá.

– Tudod, itt Cornwallban is vannak úriemberek – mondta Mrs. Simpson. – Elég sok fiatalember lakik a közeli falvakban. Férjhez mehetnél valamelyikükhöz.

Henry gúnyosan elfintorodott.

– Te is tudod, Simpy, hogy itt nincs valamirevaló fiatalember. Ráadásul senki sem venne feleségül. Egy shillingem sincs most, hogy Stannage Park egy idegené lett, és mindenki csodabogárnak gondol.

– Dehogyis! – felelt Mrs. Simpson hirtelen. – Mindenki felnéz rád. Nagyra tartanak.

– Tudom. Férfiszámba vesznek – felelte Henry, ezüstszürke szemét forgatva. – Úgy néznek fel rám, mintha férfi lennék, és ezért hálás vagyok. De tudod, a férfiak nem szoktak férfit feleségül venni.

– Talán, ha női ruhát hordanál…

Henry lenézett viseltes térdnadrágjára.

– Szívesen viselek női ruhát. Megfelelő alkalmakkor.

– El sem tudom képzelni, mikor jön el a megfelelő alkalom. Mert még sosem láttalak női ruhában. A templomban sem.

– Milyen szerencse, hogy a lelkész olyan előítélet-mentes úriember.

Simpy igencsak ferde szemmel nézett a kisasszonyra.

– Milyen szerencséd, hogy a lelkész nagyon szereti a francia konyakot, amiből minden hónapban küldesz neki egy palackkal!

Henry ezt mintha meg sem hallotta volna.

– Talán emlékszel, hogy Carlyle bácsi temetésén női ruhában jelentem meg. És tavaly a megyebálon is. És ha vendégeket fogadunk. Legalább öt ruhám van a szekrényemben. Ó, és ha bemegyek a városba, akkor is szoknyát veszek.

– Ez nem igaz.

– Hát, a mi kis falunkba talán nem, de ha más városba megyek, akkor igen. De mindenki belátja, hogy a szoknya egyáltalán nem praktikus viselet, ha kint vagyok a birtokon. – Nem is beszélve arról, gondolta Henry fanyar fintorral, hogy a női ruha egyszerűen szörnyen áll rajta.

– Jobb lenne, ha rendes, kisasszonyhoz méltó ruha lenne rajtad, amikor Mr. Dunford megérkezik.

– Nem vagyok teljesen együgyű, Simpy – felelte Henry, azzal az almacsutkát a konyha másik végébe, a szemeteskosárba dobta. Pontosan beletalált, és büszkén felkiáltva nyugtázta az eredményt. – Hónapok óta nem hibáztam el.

Mrs. Simpson rosszallón ingatta a fejét.

– Ó, bárcsak megtanítana valaki, hogyan kell lányosan viselkedni!

– Viola néni próbálkozott – felelte Henry kissé szemtelenül. – És talán sikerrel is járt volna, ha tovább él. De az igazság az, hogy nekem így jó, ahogy vagyok. – Legalábbis többnyire, gondolta. Időnként látott egy-egy gyönyörű hölgyet olyan ruhában, ami pontosan illett viselőjéhez. Az ilyen hölgyeknek nincs is lábuk, gondolta Henry. Mintha görgőkön járnának, úgy siklanak a talajon. Ezek a hölgyek bárhová mennek, tucatnyi fiatalember tódul utánuk. Henry vágyódón nézte az ilyen kíséreteket, miközben azt képzelte, hogy az urak utána vágyódnak ennyire. Aztán felnevetett. Ez a bizonyos vágyálom valószínűleg sosem válik valóra, ráadásul úgy tetszik a saját élete, ahogy van, nemde?

– Henry? – szólt Mrs. Simpson előrehajolva. – Henry, hozzád beszéltem.

– Hmmm? – Henry pislogott, kizökkent révületéből. – Ó, bocsánat. Csak arra gondoltam, mi legyen a tehenekkel – hazudta. – Nem tudom, van-e elég helyünk mindegyiknek.

– Inkább arra kéne gondolnod, mit csinálsz, ha Mr. Dunford megérkezik. Üzent, hogy ma délutánra várjuk, ugye?

– Igen, a fene essen belé!

– Henry! – szólt rá Mrs. Simpson rosszallóan.

Henry a fejét ingatta és felsóhajtott.

– Ha volt valaha ok a káromkodásra, akkor most van, Simpy. Mi van akkor, ha érdekli Stannage Park? Vagy ami rosszabb: mi van akkor, ha át akarja venni az irányítást?

– Ha ez a szándéka, megvan rá a joga. Tudod, a birtok az ő tulajdona…

– Tudom, tudom. Kár.

Mrs. Simpson cipóvá formálta a tésztát, aztán félretette keleszteni. Kezét tiszta konyharuhába törölte.

– Lehet, hogy eladja. Ha helyi embernek adja el, nincs miért aggódnod. Mindenki tudja, hogy nálad jobban senki nem tudja vezetni Stannage Parkot.

Henry leugrott a konyhaasztalról, csípőre tette a kezét és fel-alá kezdett járkálni a konyhában.

– Nem adhatja el. A birtok a címmel jár. Ha nem így lenne, Carlyle bácsi biztosan rám hagyta volna.

– Hát igen, akkor nagyon kell igyekezned, hogy jól kijöjj Mr. Dunforddal.

– Most már Lord Stannage a neve – mordult fel Henry. – Lord Stannage, otthonom birtokosa, aki a jövőm felől dönt.

– Mit jelentsen ez?

– Azt, hogy ő a gyámom.

– Tessék? – Mrs. Simpson elejtette a nyújtófát.

– A gyámleánya lettem.

– Na de… de ez lehetetlen. Hiszen nem is ismered.

Henry vállat vont.

– A világ már csak ilyen, Simpy. Tudod, a nőknek nincs eszük. Gyámra van szükségünk, aki egyengeti életünk útját.

– Nem tudom elhinni, hogy ezt te nem mondtad el nekem.

– Tudod, nem mindent mondok el neked.

– Sejtem – horkant fel Mrs. Simpson.

Henry feszélyezett mosollyal nézett az asszonyra. Tény, hogy ő és a házvezetőnő sokkal közelebb álltak egymáshoz, mint az urakhoz a személyzet állni szokott.

Henrietta szórakozottan az ujjára csavarta egy hosszú, barna hajtincsét; a hosszú haj a hiúságnak tett kisszámú engedményei közé tartozott. Értelmesebb dolog lett volna rövidre vágni, de dús volt és lágy, így Henry egyszerűen nem tudott megválni tőle. Ráadásul szokása volt az ujja köré tekerni a tincseket, ha valamin erősen gondolkodott, ahogy most is.

– Egy pillanat! – kiáltott fel.

– Mi az?

– Nem adhatja el a birtokot, de az nem jelenti azt, hogy itt kell laknia.

Mrs. Simpson szeme összeszűkült.

– Nem hiszem, hogy értem, mire gondolsz, Henry.

– Mindenképpen úgy kell intéznünk, hogy ne akarjon itt élni. Jó esély van rá, hogy ezt nem lesz nehéz elérni. Valószínűleg olyan tipikus londoni fajta. De nyilván nem árt, ha… szóval ne érezze jól magát.

– Mi a csoda jár az eszedben, Henrietta Barrett? Kavicsokat akarsz rakni szegény Lord Stannage matracába?

– Biztosíthatlak, hogy ilyen drasztikus módszerekhez nem akarok folyamodni – jegyezte meg Henry gúnyosan. – Nagyon kedvesek leszünk vele. Mi leszünk a megtestesült udvariasság, de mindent megteszünk, hogy tudatosuljon benne, nem való neki a vidéki élet. Megszeretheti a távol lévő földesúr szerepét. Különösen, ha negyedévente elküldöm neki a birtok jövedelmét.

– Úgy tudtam, a jövedelmet visszaforgatod a birtokba.

– Igen, de ez esetben megfelezem. A felét elküldöm az új Lord Stannage-nek, a másik felét pedig újrainvesztálom. Nem szívesen teszem, persze, de ez még mindig jobb, mint ha itt lakna.

Mrs. Simpson rosszallón ingatta fejét.

– Elárulnád, hogy pontosan mit tervezel?

Henry a hajtincsét tekergette.

– Nem tudom biztosan. Még egy kicsit gondolkodnom kell rajta.

Mrs. Simpson az órára nézett.

– Jobban tennéd, ha gyorsan gondolkodnál, mert egy órán belül itt lesz.

Henry az ajtóhoz ment.

– Azt hiszem, jobb, ha megmosdom.

– Szerintem is. Hacsak nem akarod, hogy „kintszagod” legyen – riposztolt Mrs. Simpson. – És nem a virágok és méz illatára gondolok, ha érted, mire célzok...

Henry pimasz vigyort vágott.

– Szólnál valakinek, hogy hozzon nekem fürdővizet?

A házvezetőnő bólintott, mire Henry felszaladt a lépcsőn. Mrs. Simpsonnak igaza volt: meglehetősen kellemetlenül szaglott. De milyen szaga legyen, miután az egész délelőttöt az új disznóól építkezésén töltötte? Piszkos munka volt, de Henry boldogan végezte; illetve, ismerte be magának, felügyelte a munkálatokat. Térdig gázolni a szutyokba azért mégsem neki való.

A lépcsőn hirtelen megállt, és felcsillant a szeme. Nem neki való az új disznóól építésének munkája, de az új Lord Stannage-nek pontosan ez kell. Képes rávenni magát, hogy aktívabb részt vállaljon a munkában, ha ez azt jelenti, hogy meg tudja győzni ezt a Dunford nevű alakot arról, hogy a vidéki földesurak számára ez természetes, sőt kötelező feladat.

Sokkal lelkesebben vette a többi lépcsőt, majd becsukta maga mögött a hálószoba ajtaját. Jó néhány perc beletelhet, mire hozzák a fürdővizét, így fogta a hajkeféjét és az ablakhoz ment, hogy kinézzen. Haját lófarokba fogva viselte, de a szél összekócolta. Kioldotta a szalagot; kibontva könnyebb lesz megmosni.

Miközben többször végighúzta a hajkefét a haján, a ház körüli zöld mezőket nézte. A nap éppen nyugodni készült, barackszínre festve az égbolt kékjét. Henry felsóhajtott a gyönyörűségtől. Semmi sem hatott úgy a lelkére, mint ezek a földek. Aztán, mintha ezt a tökéletes képet akarná elrontani, valami megcsillant a horizonton. Ó, szent ég, az nem lehet… Üveg volt. Hintóablak üvege. Ördög és pokol! Korábban jön.

– Átkozott bitang! – mormolta. – Micsoda tapintatlanság!

Hátrapillantott. A fürdője még nem volt kész.

Közelebb nyomult az ablakhoz, és lepillantott a kocsira, ami már a bejárón gördült. Meglehetősen elegáns jármű. Mr. Dunford nyilván tehetős ember volt azelőtt is, hogy megörökölte Stannage Parkot. Vagy tehetős barátai vannak, akik hajlandók voltak kölcsönadni neki egy kocsit. Henry figyelte a jelenetet, miközben haját fésülte. Két lakáj ugrott elő a házból, hogy levegyék az utazóládákat. Henry elmosolyodott. Úgy vezette a házat, hogy minden óraműpontossággal működött, mindenki tudta a feladatát.

Aztán kinyílt a kocsi ajtaja. Henry észre sem vette, hogy közelebb hajolt az ablakhoz. Csizmás láb jelent meg a kocsi ajtajában. Meglehetősen szép, férfias csizma, gondolta Henry, és saját csizmájára gondolt. Aztán nyilvánvalóvá vált, hogy a csizmához láb is tartozik, mégpedig ugyanolyan férfias formájú.

– Ó, jaj! – mordult fel Henry.

Ezek szerint az új Lord Stannage nem erélytelen, pipogya alak. Aztán kiugrott a gazdája, és teljes valójában megmutatkozott.

Henry kezéből kiesett a hajkefe.

– Ó, istenem! – sóhajtott.

Gyönyörű férfi. Nem, nem gyönyörű, helyesbítette magát, mert ennek a szónak van egy kis nőies beütése, márpedig az új Lord Stannage minden ízében férfias volt. Magas, izmos, széles vállú. Haja dús, barna, a divatosnál kissé hosszabb. Az arca pedig… Henry tizennégy láb magasságból nézte, de onnan is jól látta, hogy ez az arc olyan, amilyennek a szép arc a nagy könyvben meg van írva. Arccsontja markáns, orra egyenes, ajka finom ívű, kissé gunyoros vonású. Nem látta, milyen színű a szeme, de gyanította, hogy tekintete értelemtől csillog. És sokkal fiatalabb volt, mint amire számított. Az ötvenes éveiben járó úrnak gondolta. Ez a férfi pedig még nincs harmincéves.

Henry felnyögött. Sokkal nehezebb lesz, mint gondolta. Igazán nagyon leleményesnek kell lennie, hogy ezt az embert megtévessze. Aggodalmas sóhajjal vette fel a földről hajkeféjét és a fürdődézsához lépett.

Dunford feltűnés nélkül szemlélte új otthonának homlokzatát, amikor az egyik emeleti ablakban mozgásra figyelt fel. A napfény csillogott az ablaküvegen, de határozottan látszott, hogy egy hosszú, barna hajú lány van odafent. Ám mielőtt jobban megnézhette volna, eltűnt a helyiség belsejében. Ez furcsa. A személyzet nem állhat ablaknál tétlenül a napnak ebben a szakában, különösen nem kibontott hajjal. Elgondolkodott, vajon ki lehet az, aztán a gondolat elenyészett. Elég ideje lesz megkeresni azt a lányt, pillanatnyilag fontosabb dolga van.

Stannage Park teljes személyzete felsorakozott a ház előtt szemlére. Összesen úgy kéttucatnyian lehettek. Az előkelő társasági körök mércéjével mérve kis létszámú személyzet, de Stannage Park meglehetősen szerény otthon volt egy főrend számára. A sovány, Yates nevű komornyik nagyon igyekezett, hogy az esemény olyan előírásszerű legyen, amilyen csak lehet. Dunford pedig igyekezett a kedvében járni azzal, hogy kissé zord ábrázatot vett fel. Úgy tűnik, a birtok korábbi urától ezt várta el a személyzet. Nehéz volt visszafogni magát azonban, hogy el ne mosolyodjon, amikor a szobalányok egymás után pukedliztek előtte. Sosem számított arra, hogy egyszer nemesi címet örököl, nem remélte, hogy egyszer majd földesúr és a birtokhoz tartozó kastély ura lesz. Apja egy másodszülött fiú másodszülött fia volt. Csak a jóisten tudja, hány Dunfordnak kellett kihalnia, hogy neki esélye legyen örökölni bármit is.

Miután az utolsó szobalány is pukedlizett előtte, Dunford figyelmét ismét a komornyikra fordította.

– Ha ebből a bemutatásból bármilyen következtetést le lehet vonni, kiválóan vezeti a házat, Yates.

Yates, aki sosem vette magára azt a rezzenéstelen, kifejezéstelen arcot, ami a londoni komornyikok alkalmazásának előfeltétele volt, elpirult az örömtől.

– Köszönöm, mylord. Minden tőlünk telhetőt megteszünk, de Henrynek tartozunk köszönettel.

Dunford elkomorult.

– Henrynek? Ki az a Henry?

Yates zavarában nyeldekelt. Miss Barrettet kellett volna mondania. Nyilván ezt várja el Lord Stannage, hiszen Londonban így szokás. Ráadásul ő Henry új gyámja. Mrs. Simpson alig tíz perce félrevonta és a lelkére kötötte, mit kell mondania.

– Hmmm, Henry… – Hangja elhalt. Olyan nehéz volt másként gondolni rá, mint Henryként. – Vagyis… arról van szó, hogy…

Ám Dunford figyelmét ekkor már Mrs. Simpson kötötte le, aki biztosította, hogy húsz éve szolgál Stannage Parkban és mindent tud a birtokról, a házról legalábbis, és ha bármire szüksége van…

Dunford pislogott és próbált a házvezetőnő szavaira koncentrálni. Halvány sejtése volt, hogy az asszonyság valamiért ideges. Talán ezért hadart úgy, mint egy… mint egy valami. Hogy mi volt az idegesség oka, nem tudhatta. És mit is mond éppen? Mozgásra figyelt fel az istálló körül, arra nézett. Várt egy pillanatot. Ó, biztosan csak képzelődött. Visszafordult a házvezetőnő felé. Henryről mondott valamit. Ki az a Henry? A kérdés már a nyelvén volt, és ajkát is elhagyta volna, ha abban a pillanatban nem rohant volna ki egy hatalmas disznó az ól félig nyitva hagyott ajtaján.

– Azt az átkozott… – Dunford hebegett, képtelen volt befejezni a káromkodást. Megigézte a helyzet nevetségessége. Az állat disznóra nem jellemző sebességgel iramodott meg a pázsiton. Hatalmas jószág volt, valóságos fenevad, nyilván ez a helyes kifejezés; nem közönséges disznó. Dunfordnak kétsége sem volt afelől, hogy ha megfelelő hentes kezébe kerülne, annyi hús lenne belőle, hogy a londoni előkelő társaság fele jóllakhatna.

A disznó elérte a szolgák gyülekezetét. A szobalányok sikoltoztak, szétszaladtak a szélrózsa majd’ minden irányába, kivéve a disznó felé, természetesen. A hirtelen mozgástól megriadva a disznó megállt, felemelte pofáját és pokoli visítást hallatott… és még egyet és még egyet, és…

– Fogd már be a pofádat! – rivallt rá Dunford.

A disznó megérezte a tekintélyt, és nemcsak hogy befogta a pofáját, de le is feküdt.

Henry maga is meglepődött, milyen jó benyomást tett rá ez a jelenet. Amint meglátta, hogy a disznó kiszabadult az ólból, rohanvást indult lefelé és éppen akkor ért a kocsibejáróra, amikor az új Lord Stannage úri tekintélyét az elszabadult barmon próbálta ki.

Henry előreszaladt, el is feledkezve arról, hogy nem sikerült fürdőt vennie, amire pedig nagy szüksége volt, ahogy arról is, hogy még mindig fiúruhában volt. Piszkos fiúruhában.

– Bocsásson meg, mylord – mormogta, zavart mosollyal nézve az úrra, aztán lehajolt és a fülénél fogva megragadta az állatot. Talán nem kellett volna beavatkoznia, ott kellett volna hagynia az állatot a földön, hadd unja el magát, nevetnie kellett volna, amikor a disznó előrelépve kimondhatatlan dolgokat művel az új Lord Stannage csizmájával. De túlságosan büszke volt Stannage Parkra ahhoz, hogy ne próbálja megakadályozni a katasztrófát. Semmi nem volt a világon, ami olyan sokat jelentett volna neki, mint ez a jól vezetett gazdaság, és nem állhatta a gondolatot, hogy valaki azt higgye, a szabadon garázdálkodó disznó errefelé gyakori jelenség, akkor sem, ha az a valaki történetesen egy londoni lord, akitől teljes szívéből szeretett volna mielőbb megszabadulni.

Ekkor odaszaladt egy béres, átvette tőle az állatot és visszavezette az istállóba.

Henry felegyenesedett. Pontosan tudta, hogy a személyzet minden tagja tátott szájjal nézi, ahogy nadrágjába törli a kezét. Az előtte álló sötét hajú, sötét szemű, nagyon jóképű férfira nézett.

– Hogy van, Lord Stannage? Örülök, hogy megismerhettem – szólt üdvözlő mosollyal. Semmi szükség arra, hogy az új gazda rájöjjön, éppen el akarta ijeszteni.

– Miss…

Henry szeme összeszűkült. Hát nem ismeri fel? Nyilván egy kissé fiatalabbnak képzelte gyámleányát, elkényeztetett fruskának, aki soha nem teszi ki a lábát a házból, nemhogy az egész birtokot bejárná.

– Miss Henrietta Barrett – mondta olyan hangon, mintha elvárná, hogy felismerje a nevet. – De nevezzen csak Henrynek, uram. Mindenki így szólít.

2. FEJEZET

Dunford összevonta a szemöldökét. Ő Henry?

– Hiszen ön lány – mondta, és amint e szavak elhagyták ajkát, rájött, milyen ostobaságot mondott.

– Legjobb tudomásom szerint igen – felelte Henry kissé pimaszul.

Valaki felhördült a háttérben. Henry egészen biztos volt abban, hogy Mrs. Simpson hangját hallotta. Dunford néhányszor pislogott az előtte álló furcsa emberi lényre. Kitérdesedett férfinadrág volt rajta és valaha fehér pamuting, amely, ha a sárfoltokból meg lehet ítélni, nem sokkal korábban erős használatnak volt kitéve. Barna haja kibontva, frissen fésülve omlott le a hátán. Nagyon szép hajzuhatag, igen nőies, és furcsamód ellentétben állt ruházatával. Dunford nem is tudta eldönteni, hogy a kisasszony vonzó vagy egyszerűen érdekes, vagy talán egyenesen gyönyörű lenne, ha nem ilyen formátlan ruhában jelenne meg. De semmiképpen nem fogja ezt egyhamar közelebbről megszemlélni, mert a lánynak határozottan… nem nőies szaga volt.

Egészen pontosan: Dunford nem kívánt három lépés távolságnál közelebb kerülni hozzá.

Henry reggel óta magán viselte a disznók szagát; bőréből áradt, mint valami parfüm illata, és mivel az ő orra már megszokta, nem is érezte. Látta, hogy az új Lord Stannage elfintorodik, de úgy gondolta, valószínűleg a meglehetősen szabados öltözékére reagál így. Hát, ezzel már nem lehet mit tenni, hála a hatalmas disznó rosszul időzített megjelenésének, ezért úgy határozott, hogy mindenképpen igyekszik a legjobbat kihozni a helyzetből, ezért megint csak mosolygott és el akarta hitetni az úrral, hogy érkezése nagy örömmel tölti el.

Dunford köhécselt.

– Kérem, bocsássa meg meglepettségemet, Miss Barrett, de…

– Henry. Kérem, szólítson csak Henrynek. Mindenki így szólít.

– Akkor Henry. Kérem, nézze el meglepettségemet, de úgy tájékoztattak, hogy bizonyos Henry gyámja leszek, és természetesen azt feltételeztem, hogy…

– Ne is törődjön vele – szólt Henry legyintve. – Sokszor megesik ez velem. És gyakran előnyömre szolgál.

– Ezt nem kétlem – mormogta Dunford, és diszkréten egy lépést hátrébb lépett.

Henry csípőre tette a kezét, és a pázsiton túlra, a gazdasági udvarba nézett; meg akart győződni arról, hogy a béres rendesen bezárta a disznót. Dunford lopva körülnézett, hátha van egy másik Henry, mert ez a lány nem lehet az ő gyámoltja. Az ég szerelmére, hiszen alig tizenöt évesnek néz ki.

A kisasszony hirtelen feléje fordult.

– Nem gyakran fordul elő ilyesmi nálunk, uram. Új ólat építünk, és a disznók egy része ideiglenesen az istállóban van elhelyezve.

– Értem.

Határozottan úgy hangzik, mintha valóban ő vezetné a birtokot, gondolta Dunford.

– Köszönöm. Már félig készen van – közölte Henry kissé affektálva. – Nagyon jó, hogy jött, mylord, mert nagyon elkél a segítség.

Valaki a háttérben köhécselt, és Henry ezúttal egészen biztos volt abban, hogy Mrs. Simpson hangját hallotta.

Jól időzítette Simpy, hogy a lelkiismeretére támadjon, gondolta Henry, magában grimaszolva. Kifelé azonban mosolygott, egyenesen Dunfordra, és azt mondta: – Szeretném, ha a disznóól mihamarabb készen lenne. Mert ugye senki nem akarhatja, hogy ez az incidens megismétlődjön.

Dunfordnak ezúttal nem volt más választása, mint elismerni, hogy valóban ez a teremtmény vezeti a birtokot.

– Látom, ön a birtok ügyeinek intézője – mondta ki végül.

Henry vállat vont.

– Többé-kevésbé.

– Nem… fiatal ahhoz egy kicsit?

– De, lehetséges – felelte Henry gondolkodás nélkül. A fenébe, nem ezt kellett volna mondani. Ez csak ürügy arra, hogy megszabaduljon tőle. – De tényleg én vagyok a legalkalmasabb ember erre a feladatra – tette hozzá gyorsan. – Évek óta én vezetem Stannage Parkot.

– Nő – mormogta Dunford.

– Tessék?

– Nő. A legjobb nő a feladatra – jegyezte meg az új földesúr humorral. – Hiszen ön nőnemű, kisasszony, ugyebár?

Henry észrevette, hogy gyámja évődik vele, és mélyen elpirult.

– Nincs nálam alkalmasabb ember egész Cornwallban erre a feladatra – hebegte.

– Ebben egészen biztos vagyok – szólt Dunford. – A disznók ellenére. De elég legyen ebből. Úgy látom, Stannage Park eléggé rendben van. Biztos vagyok benne, hogy jó munkát végez. Ami azt illeti, talán önnek kéne bemutatnia nekem a birtokot – mondta, aztán bevetette nyilvánvalóan leghatékonyabb fegyverét, a mosolyát.

Henry minden igyekezetével azon volt, hogy e mosoly puszta erejétől ne olvadjon ott helyben el. Még soha nem találkozott olyan férfival, aki ennyire… férfi, igazi férfi, és egyáltalán nem tetszett neki, ahogy a gyomrában hirtelen mintha pillangók kezdtek volna repdesni. Mert határozottan úgy látszott, hogy erre a férfira egyáltalán nincs hatással az ő jelenléte, azonkívül, hogy furcsa teremtménynek tartja, jegyezte meg bosszúsan.

– Természetesen, uram – felelte kedvesen. – A legnagyobb örömmel. Indulhatunk?

– Henry! – szólt Mrs. Simpson, hozzá sietve. – Őlordsága egyenesen Londonból utazott ide. Biztosra veszem, hogy szeretne egy kicsit felfrissülni. És nyilván éhes is.

Dunford újabb lehengerlő mosolyt villantott feléjük.

– Farkaséhes vagyok!

– Ha én örököltem volna birtokot, én rögtön látni akarnám – jegyezte meg Henry kissé megvető hangon. – Mindent tudni akarnék róla.

Dunford szeme gyanakvón összeszűkült.

– Természetesen mindent tudni akarok Stannage Parkról, de nem látok olyan okot, ami ellene szólna, hogy a birtokkal való ismerkedést holnap reggel jóllakottan, kipihenten kezdjem. – És hozzátette még: – És alapos fürdő után.

Henry arca céklavörös lett. Felfogta, hogy az új Lord Stannage ezzel a lehető legudvariasabban kívánta tudomására hozni, hogy bűzlik.

– Természetesen, uram. Ahogy óhajtja, mylord – felelte jeges hangon. – Kívánsága parancs. Ön a birtok új ura, minden az ön akarata szerint történik.

Dunford arra gondolt, hogy saját kezűleg fojtja meg a kisasszonyt, ha még egy „természetesent” iktat beszédébe. Mire készül? És vajon ő miért neheztel hirtelen annyira az új úrra? Néhány perccel korábban még csupa mosoly, báj és kellem volt.

– El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy rendelkezésemre áll, Miss Barrett. Bocsánat: Henry. És meglehetősen kedves beszédéből arra tudok következtetni, hogy rendelkezésemre áll. Milyen kellemes! – mondta kedves mosollyal, majd követte Mrs. Simpsont a házba.

A fenébe! A fenébe! A fenébe! Henry gondolatai vadul kavarogtak; ellenállt a késztetésnek, hogy bosszúsan toppantson. Miért hagyta, hogy az ingerültség felülkerekedjen rajta és elárulja magát. Az új földesúr már tudja, hogy nem szívesen látja itt, és minden szavára, minden cselekedetére gyanakodni fog. Ez az ember nem ostoba.

Ez az első számú probléma. Azt feltételezte róla, hogy buta. Az ilyen férfiak általában buták, legalábbis úgy hallotta.

Kettes számú probléma: túl fiatal. Holnap, amikor a birtokot nézik meg, lépést tud tartani vele. Jó erőben van. Ennyit arról, hogy kifárassza és így vezesse rá, hogy nem lenne kellemes Stannage Parkban laknia.

A hármas számú probléma természetesen az volt, hogy az új úrhoz hasonló szép férfit nem látott még soha. Nem mintha sok férfit látott volna, de ez nem csökkentette a tényt, hogy olyan érzést keltett benne, amely… Henry elkomorult. Milyen érzést is kelt benne? Felsóhajtott. Nem akarta tudni.

A négyes számú probléma egészen nyilvánvaló. Annak ellenére, hogy nem akarta beismerni, ez a Lord Stannage mindenben korrekt, nem lehet félrevezetni.

Bűzlött.

Henry felmordult, visszament a házba és feltrappolt a szobájába.

Dunford követte Mrs. Simpsont a főlakosztályba.

– Remélem, kényelmesnek találja a szobáit, uram – mondta. – Henry minden tőle telhetőt megtett, hogy modernizálja a házat.

– Ó, Henry! – szólt a férfi titokzatosan.

– A mi Henrynk már csak ilyen.

Dunford rámosolygott, olyan gyönyörű mosollyal, amelynek láttán évek óta elalélnak a nők.

– Pontosan kicsoda is Henry?

– Nem tudja, uram?

Dunford vállat vont, és összevonta a szemöldökét.

– Hát, évek óta itt lakik, amióta a szülei meghaltak. Ő igazgatja a birtokot, már… lássuk csak… már legalább hat éve, amióta Lady Stannage meghalt, legyen áldott az emléke.

– Hol volt a néhai Lord Stannage? – kérdezte Dunford kíváncsian. A legjobb, ha az ember a lehető legtöbb információt a lehető leghamarabb begyűjti. Mindig is úgy vélte, hogy az embert semmi sem vértezi fel jobban, mint egy kis kutatás.

– Lady Stannage-t gyászolta.

– Hat évig?

Mrs. Simpson felsóhajtott.

– Nagyon szerették egymást.

– Kérem, javítson ki, ha tévedek, hátha nem értem kristálytisztán a helyzetet. Henry… ööö… Miss Barrett vezeti Stannage Parkot már hat éve? – Ez nem lehet igaz. Tízéves korában vette át az ügyek intézését? – Mennyi idős?

– Húsz, uram.

Húsz. Nem néz ki annyinak.

– Értem. És pontosan milyen rokoni viszonyban van Lord Stannage-dzsel?

– Most már ön Lord Stannage.

– Úgy értem, a néhai Lord Stannage-dzsel – mondta Dunford, gondosan ügyelve arra, hogy türelmetlenség ne érződjön a hangjában.

– A felesége egy távoli rokona. Szegénykémnek nem volt hova mennie.

– Ó, milyen nagylelkűek voltak! Köszönöm, hogy a lakosztályomba kísért, Mrs. Simpson. Azt hiszem, pihenek egy kicsit, aztán átöltözöm a vacsorához. Vidéki napirendet tartanak?

– Hiszen vidéken vagyunk, uram – felelte a házvezetőnő bólintva, aztán szoknyáját felcsippentve kiment.

Szegény rokon, gondolta Dunford. Milyen érdekes! Egy szegény rokon, aki férfiruhában jár, pokolian bűzlik, és olyan rendben tartja Stannage Parkot, mintha valami elegáns londoni háztartás lenne. Úgy tűnik, mégsem lesz unalmas cornwalli tartózkodása.

Két óra múlva Dunford azt kívánta, bárcsak ne gondolkodott volna. Szavakkal nem lehet leírni, hogyan nézett ki Miss Henrietta Barrett női ruhában. Még soha nem látott nőt – márpedig ő sok nőt látott –, aki ilyen… ilyen rosszul nézett volna ki nőként.

Ruhája irritáló levendulaszín volt, túl sok szalaggal és sallanggal. Általános csúnyasága mellett nyilvánvalóan kényelmetlen is a ruha, mert a kisasszony egyfolytában furcsán rángatta az anyagot. Vagy egyszerűen nem volt jó rá a ruha, és Dunford közelebbről nézve megállapította, hogy valóban ez a helyzet. A szoknyarész egy kicsit rövid volt, a derék kissé magasabban a kelleténél, és ha nem lett volna udvarias ember, megesküdött volna, hogy a ruha jobb ujján egy kis repedés van.

A pokolba, hiszen látta és meg merne esküdni rá, hogy a ruha szakadt. Miss Henrietta Barrett összességében rémes képet nyújtott.

Ám öröm az ürömben, hogy az illata legalább kellemes volt. Majdnem… diszkréten szimatolt… majdnem, mint a friss citrom.

– Jó estét, mylord – köszöntötte, amikor vacsora előtt a szalonban találkoztak. – Remélem, kényelmesen elhelyezkedett a lakosztályában és elégedett vele.

Dunford kecsesen meghajolt előtte.

– Tökéletesen, Miss Barrett. Szeretném ezúton is kifejezni nagyrabecsülésemet. Remekül vezeti a házat.

– Nevezzen csak Henrynek, kérem… – mondta a lány szinte automatikusan.

– Mindenki így nevez – fejezte be a mondatot helyette Dunford.

Henrynek önkéntelenül nevethetnékje támadt. Szentséges isten, sosem gondolta volna, hogy esetleg megkedveli ezt a férfit. Az igazi katasztrófa lenne.

– Vacsorához kísérhetem? – ajánlkozott Dunford udvariasan, a karját nyújtva.

Henry elfogadta, belékarolt és elindultak az ebédlő felé. Úgy határozott, nem származhat semmi baj abból, ha egy kellemes estét eltölt ennek a férfinak a társaságában, aki – mint emlékeztette magát e tényre – az ellenség. Mindennek megvan a maga célja. Hiszen nem arról van szó, hogy azt akarja elhitetni vele, hogy összebarátkozott vele? Ez a Mr. Dunford nem tűnik fajankónak, és egészen biztos volt abban, ha a leghalványabb gyanúja lenne, hogy megpróbál megszabadulni tőle, őfelsége a király fél hadserege is alig tudná kipenderíteni. Jobb hagyni, hogy maga vonja le a következtetést: Stannage Park nem neki való lakóhely.

Ráadásul még soha egyetlen férfi sem kínálta fel neki a karját. Hiába járt nadrágban, Henry így is túlságosan nőies volt ahhoz, hogy ellent tudjon állni egy ilyen udvarias gesztusnak.

– Jól érzi magát itt, uram? – kérdezte, amint leültek.

– Nagyon jól. Bár még csak néhány órája vagyok itt – felelte Dunford, azzal kanalát belemártotta a marhaerőlevesbe. – Nagyon finom.

– Hmmm, igen. Mrs. Simpson egy igazi kincs. Nem tudom, mihez kezdenénk nélküle.

– Azt hittem, Mrs. Simpson házvezetőnő.

Henry, megérezvén a lehetőséget, az őszinte ártatlanság kifejezését vette magára.

– Ó, igen, de gyakran főz is. Ha nem vette volna észre, nem tartunk nagy személyzetet. – Mosolygott; egészen biztos volt abban, hogy a férfi észrevette. – A ma délután önnek bemutatott személyzet több mint fele nem a házban, hanem a birtokon dolgozik, az istállókban, a kertben s a többi.

– Valóban?

– Azt hiszem, talán fel kéne vennünk még néhány embert, de tudja, az szörnyen költséges tud lenni.

– Nem – felelte a férfi nyugodtan, nyájasan. – Nem tudtam.

– Nem tudta? – kérdezett vissza Henry. Elméje nagyon, nagyon gyorsan igyekezett ezt a választ feldolgozni. – Bizonyára azért nem tudja, mert még sosem vezetett háztartást.

– Ilyen nagyot még nem.

– Akkor erről van szó – jegyezte meg egy kicsit túl lelkesen. – Ha több szolgát alkalmaznánk, máshol vissza kéne fognunk a kiadásokat.

– Valóban? – Dunford ajkának egyik sarka laza mosolyra húzódott, ahogy borospoharából kortyolt.

– Igen. Kénytelenek lennénk. A dolgok úgy állnak, hogy nincs akkora keretünk élelemre, amennyinek lennie kéne.

– Valóban? Ez az étel nagyon finom.

– Természetesen – felelte Henry hangosan. Köhécselt, így akarta lágyabb tónusba kényszeríteni a hangját. – Azt akartuk, hogy ez az első estéje itt különleges legyen.

– Milyen körültekintő önöktől!

Henry feszengett. Volt valami az új úr fellépésében, ami mintha azt sugallta volna, hogy a világ minden titka a fejében van.

– Holnaptól visszatérünk a szokásos étrendünkre – közölte, és maga is meglepődött, milyen nyugodt, közömbös a hangja.

– Ami miből áll? – tudakozódott Dunford.

– Ó, mindenféléből – mondta legyintve, hogy teljen az idő. – Többnyire birkahúst eszünk. Ha a gyapjú nem megy jól, már nem jó a gyapja, azt levágjuk.

– Nem is tudtam, hogy a gyapjú el tud romlani.

– Nagyon is el tud. – Henry feszengve mosolygott. Azon tűnődött, vajon az új úr látja-e rajta, hogy hazudik, mint a vízfolyás. – Ha a birka megöregszik, a gyapja… töredezett lesz. Azért nem kapunk jó árat. Így ezeket az állatokat megesszük.

– Ürühús.

– Igen. Főtt ürühús. És birka.

– Nem csoda, hogy ilyen soványabb testalkatú, kisasszony.

Henry ösztönösen lenézett magára. Vajon tényleg véznának találja? Furcsa szívfájdalmat érzett – szinte szomorúságot –, aztán elhessegette az érzést.

– A reggeli azonban mindig bőséges – sietett közölni, mert arra a kis időre sem volt hajlandó lemondani kedvenc ételéről, a kolbászos tojásról. – Hiszen rendesen kell ennünk, miután egész éjjel nem táplálkoztunk. És itt, Stannage Parkban szükségünk van az erőnkre, hiszen nehéz munkát végzünk.

– Természetesen.

– Szóval a reggeli ízletes és bőséges szokott lenni – mondta Henry, fejét kissé oldalra hajtva. – Ebédre kását eszünk.

– Kását? – Dunford majdnem félrenyelt.

– Igen. Meg fogja szeretni, uram. Ne aggódjon. A vacsora általában leves, kenyér és ürühús, ha történetesen van.

– Ha történetesen van?

– Hát, nem minden nap vágunk birkát. Meg kell várnunk, míg elég idősek lesznek. Tényleg jó árat kapunk a gyapjúért.

– Biztos vagyok benne, hogy Cornwall jó népe hálás lesz azért, hogy ruházzák őket.

Henry a naiv ártatlanság álarcát vette magára.

– Nyilván a többség nem is tudja, honnan van a gyapjú, amiből a ruháikat készítik.

Dunford csak nézte, és próbálta eldönteni, vajon a kisasszony tényleg ennyire naiv-e.

Henry kényelmetlenül érezte magát a hirtelen beállt csendben. Kénytelen volt megszólalni.

– Na, jó. Szóval ezért eszünk ürühúst. Néha.

– Értem.

Henry próbálta felmérni, vajon mit jelent ez a diplomatikus válasz, de kénytelen volt beismerni, hogy nem tud olvasni az úr gondolataiban. Tudta, hogy pengeélen táncol vele. Egyrészt bizonyítani akarta neki, hogy nem alkalmas a vidéki életre. Másrészt, ha Stannage Parkot hiányos személyzetű, rosszul vezetett gazdaságnak állítja be, az úr mindenkit kirúghat, ami pedig katasztrófa lenne.

Elkomorult. Őt nem bocsáthatja el, ugye? Meg lehet szabadulni egy gyámleánytól?

– Miért olyan komor, Henry?

– Ó, semmi, semmi – felelte gyorsan. – Csak egy kis fejszámolást végeztem. Mindig grimaszokat vágok, ha matematikai műveleteket végzek fejben.

Hazudik, gondolta Dunford.

– És, ha szabad érdeklődnöm, mit számolt?

– Ó, bérleti díjakat, ilyesmit. Tudja, a Stannage Park működő gazdaság. Mi itt mind nagyon keményen dolgozunk.

Az élelem szűkösségével kapcsolatos hosszú magyarázkodás hirtelen értelmet nyert. Vajon el akarja ijeszteni?

– Nem tudtam.

– Ó, igen. Sok bérlőnk van, de vannak, akik csak nekünk dolgoznak, aratnak, az állatokat gondozzák, ilyesmi. Elég sok munka.

Dunford fanyar mosolyra húzta a száját. Tényleg el akarja ijeszteni. De miért? Többet kéne megtudnia erről a nőről. Ha harcolni akar, felveszi a kesztyűt, bármilyen kedvesnek és ártatlannak álcázza támadásait. Előrehajolt, és elhatározta, hogy úgy hódítja meg Miss Henrietta Barrettet, ahogy Britannia-szerte számos hölgyet.

Egyszerűen önmagát adja.

Újfent bevetette ellenállhatatlan mosolyát.

Henrynek esélye sem volt.

A kisasszony úgy érezte, őt keményfából faragták. Sőt meg is állapította magában: „Engem keményfából faragtak.” Ám a férfi vonzereje keményebb fának bizonyult, mert gyomra mintha szaltózott volna egyet, és valahol a szíve közelében állapodott volna meg, és legnagyobb rémületére azon kapta magát, hogy hangosan felsóhajt.

– Meséljen magáról, Henry – szólt Dunford.

A kisasszony pislogott, mintha valami ábrándos álomból riadt volna fel.

– Én? Attól tartok, nem sok mesélnivalóm van.

– Nem hiszem, Henry. Ön páratlan női személy.

– Páratlan? Én?! – Ez utóbbi szó apró sikolyként hagyta el ajkát.

– Nézzük csak. Nyilvánvalóan gyakrabban visel nadrágot, mint női ruhát, mert soha nem láttam még hölgyet, aki annyira kényelmetlenül érezte volna magát női öltözetben, mint ön ma este…

Henry tudta, hogy ez igaz, de szinte hihetetlenül fájt ezt tőle hallani.

– Persze lehet, ez csak azért van, mert a ruha nem igazán illik önre, vagy az anyaga szúrós…

Henry egy kicsit felderült. A ruhát négy éve kapta, és azóta sokat nőtt.

Dunford egyenként nyújtotta előre az ujjait, mintha különcségeit számolta volna. Mutatóujja mellé középső ujja csatlakozott, amikor folytatta: – Egy kicsi, de minden jel szerint nyereséges gazdaságot vezet, úgy tűnik, már hat egész éve.

Henry nyelni próbált, szó nélkül kanalazta a levest, amikor újabb ujj csatlakozott a többihez.

– Egyáltalán nem riadt meg attól a hatalmas állattól, amelyhez hasonló méretű példányt még nem láttam, s amely látványtól legtöbb hölgyismerősöm elalélt volna, amiből csak azt a következtetést tudom levonni, hogy ön, kisasszony tegező viszonyban van a nevezett állattal.

Henry arcán enyhe grimasz jelent meg. Nem igazán tudta, hogyan értelmezze ezt a kijelentést.

– Úgy tud dirigálni, olyan tekintélye van, amit általában csak férfiaknál tapasztalni, mégis van annyira nőies, hogy nem vágatta le a haját, amely történetesen elég szép.

Újabb ujj egyenesedett ki.

Henry e bók hallatán elpirult, és eszébe jutott, vajon a másik kezén folytatja-e a számolást.

– És végül – csatlakozott a hüvelykujj a többihez –, Henry névre hallgat, amely női névként meglehetősen szokatlan.

Henry halványan elmosolyodott.

Dunford lenézett a kezére. Ujjai úgy álltak, mint a tengeri csillag nyúlványai.

– Ha ez nem felel meg a „páratlan női személy” definíciónak, akkor semmi.

– Hát – tétovázott Henry –, lehet, hogy tényleg egy kicsit furcsa vagyok.

– Ó, ne nevezze magát furcsának, Henry. Tegyék ezt mások, ha ragaszkodnak ehhez a kifejezéshez. Tekintse magát eredetinek. Az sokkal jobban hangzik.

Eredeti. Henrynek tetszett ez a kifejezés.

– A neve Porkus.

– Tessék?

– A disznó. Tegező viszonyban vagyok vele – mosolygott félénken. – A neve Porkus.

Dunford fejét hátravetve nevetett.

– Ó, Henry! – és a lélegzete is elakadt. – Ön egy igazi kincs!

– Azt hiszem, ezt bóknak veszem.

– Kérem.

Henry ivott még egy korty bort. Nem vette észre, hogy már többet ivott a kelleténél. A komornyik kötelességtudóan majdnem minden korty után ismét töltött.

– Azt hiszem, valóban szokatlan neveltetésem volt – folytatta oldottabb hangulatban. – Talán ezért vagyok annyira más.

– Ó!

– Nem sok gyerek volt a közelemben, így nem volt sok esélyem megtudni, milyen a többi kislány. Többnyire az istállómester fiával játszottam.

– Ő még itt van Stannage Parkban? – kérdezte Dunford, és azon tűnődött, vajon szeretőt rejteget-e valahol. Elég valószínűnek tűnt. Hiszen mint megállapították, páratlan ifjú hölgy. Így is eléggé felrúgta a szokásokat, mit számítana egy szerető?

– Ó, nem. Billy feleségül vett egy devoni lányt és elköltöztek. Ugye nem csak udvariasságból teszi fel nekem ezeket a kérdéseket?

– Abszolút nem – felelte Dunford sármos mosollyal. – Mindazonáltal remélem, hogy az ön iránti őszinte érdeklődésem közben udvarias vagyok.

Az volt. Dunfordot mindig érdekelték az emberek, kíváncsi volt, mi motiválja őket, mit miért tesznek és hogyan. Otthon, Londonban gyakran órákig nézett kifelé az ablakon, csak szemlélte a járókelőket. Társasági összejöveteleken kitűnő társalgó volt, és nem azért, mert igyekezett az lenni, hanem mert általában őszintén érdekelte, mit mondanak az emberek. Ezért szeretett belé annyi nő.

Hiszen némiképp szokatlan volt, hogy egy férfi tényleg meghallgatja, amit egy nő mond.

Henry nyilvánvalóan nem volt immúnis Dunford bájaira. Tény, hogy nap mint nap több férfi is meghallgatta, mit mond nekik, sőt teljesítették utasításait, de ezek a férfiak Stannage Park alkalmazottai voltak, gyakorlatilag neki dolgoztak. Mrs. Simpsonon kívül senki sem szánt rá időt, hogy érdeklődjön iránta. Dunford kérdésétől kissé zavarba jött, és zavarát enyhe pimaszsággal akarta rejtegetni.

– És ön, uram? Önnek is szokatlan neveltetésben volt része?

– Attól tartok, neveltetésem a lehető legszokványosabb volt. Bár anyám és apám nagyon szerették egymást, ami meglehetősen szokatlan jelenség előkelő körökben. Ám ezen túlmenően tipikus brit gyerek voltam.

– Ó, ezt kétlem, uram.

– Valóban? – kérdezte közelebb hajolva. – Miért is, Miss Henrietta?

Henry újabb bő korty bort vett magához.

– Kérem, ne nevezzen Henriettának. Ki nem állhatom ezt a nevet.

– Attól tartok, kisasszony, valahányszor Henrynek nevezem önt, sajnálatos módon egy rendkívül kellemetlen etoni iskolatársam jut eszembe.

Henry derűs, pajkos mosollyal nézett rá.

– Én pedig attól tartok, kénytelen lesz megszokni.

– Túl régóta ad utasításokat.

– Meglehet, de ön meg túl régóta nem fogadott semmilyen utasítást.

– Touché, Henry. Jut eszembe, nem kerülte el a figyelmemet, hogy nem adott magyarázatot, miért kételkedik abban, hogy szokványos neveltetésben volt részem.

Henry az ajkát csücsörítette és lenézett a borospoharára, amely paradox módon még mindig tele volt. Meg mert volna esküdni, hogy legalább két pohárral ivott. Újabb kortyot vett magához.

– Hát, mert nem szokványos férfi.

– Valóban?

– Valóban – felelte Henry, és a nyomaték kedvéért villáját meglengette a levegőben, aztán ivott még egy kis bort.

– Mennyiben nem vagyok szokványos?

Henry az alsó ajkába harapott. Halványan tudatosult benne, hogy éppen sarokba szorították.

– Például annyiban, hogy meglehetősen barátságos.

– Az angol férfiak többsége nem barátságos?

– Velem nem.

Dunford ajka kaján mosolyra ívelt.

– Nyilván nem tudják, mit hagynak ki.

Henry szeme összeszűkült.

– Ugye, most gúnyolódik velem?

– Higgye el, Miss Henry, sosem voltam ennyire nem gúnyolódó. Valóban hónapok óta nem találkoztam ilyen érdekes emberrel, mint ön.

Henry az úr arcát kémlelte, a kétszínűség jeleit keresve, de nem lelte.

– Elhiszem, hogy komolyan gondolja.

Dunfordnak újfent sikerült megállnia, hogy elmosolyodjon. Szó nélkül nézte a vele szemben ülő kisasszonyt. Arckifejezése az arrogancia és az aggodalom érdekes elegye volt, amit a spiccesség kissé tompított. Beszéd közben a villájával hadonászott, láthatóan nem vette észre a villa végén veszélyesen billegő fácánhúsdarabot.

– Miért nem barátságosak önnel a férfiak? – kérdezte halkan.

Henry azon tűnődött, miért olyan könnyű ezzel a férfival beszélni. Vajon a természetéből adódik, vagy csak a bor teszi? Akárhogy is, gondolta, a bor nem árthat. Újabb kortyot vett magához.

– Azt hiszem, azért, mert csodabogárnak tartanak – mondta végül.

Dunford e nyílt őszinteség hallatán egy pillanatig szóhoz sem jutott.

– Nyilvánvalóan nem csodabogár. Csak szüksége van valakire, aki megtanítja, hogyan kell nőnek lenni.

– Ó, tudom, hogyan kell nőnek lenni. Csak nem olyan nő vagyok, akit a férfiak akarnak.

Dunford erre kis híján félrenyelt. Emlékeztetnie kellett magát, hogy a kisasszony nem tudja, mit beszél. Valahogy sikerült lenyelnie a falatot és azt mondta: – Biztos vagyok benne, hogy ön túloz.

– Én pedig abban vagyok biztos, hogy ön hazudik. Hiszen maga mondta, hogy furcsa szerzet vagyok.

– Azt mondtam, hogy páratlan. És ez nem azt jelenti, hogy senki nem akarná önt, hogy ön iránt senki nem érdeklődik.

Ekkor, legnagyobb rémületére rádöbbent, hogy őt igenis tudná érdekelni. Mármint ha hagyná, hogy sokat gondoljon rá. Magában felhorkanva elhessegette a gondolatot. Az élet rövid, nincs ideje egy vidéki kisasszonnyal foglalkozni. Meglehetősen furcsa viselkedése ellenére ez a Henry nem olyan nő, akivel bármit lehetne csinálni azon kívül, hogy az ember feleségül veszi, márpedig egyáltalán nem állt szándékában feleségül venni.

Mégis, van benne valami…

– Fogd be a szád, Dunford! – mormolta alig hallhatóan.

– Mondott valamit, mylord?

– Semmit, semmit, Henry, és kérem, ne szólítson lordnak. Nem szoktam meg, ráadásul nagyon helytelennek tűnik, ha nekem Henrynek kell szólítanom önt.

– Akkor minek szólítsam?

– Dunfordnak. Mindenki így szólít – mondta, és nem is tudatosult benne, hogy Henry korábbi szavait idézte szó szerint.

– Van keresztneve? – kérdezte Henry, és maga is meglepődött, milyen kacéran cseng a hangja.

– Nem igazán.

– Mit jelent az, hogy nem igazán?

– Azt hiszem, hivatalosan van, de soha senki nem használja.

– De mi a keresztneve?

Dunford előrehajolt, valósággal lemészárolva a kisasszonyt kibírhatatlan, halálos mosolyával.

– Számít ez?

– Igen.

– Nekem nem – felelte dévaj hangon, azzal magához vett egy darab fácánt.

– Meglehetősen bosszantó tud lenni, Mr. Dunford.

– Csak Dunford, ha kérhetem.

– Rendben. Meglehetősen bosszantó tud lenni, Dunford.

– Nem ön az első, aki ezt mondja. Rendszeresen kapok ilyen megállapításokat.

– Ó, abban egyáltalán nem kételkedem.

– Gyanítom, hogy voltak, akik említették már, hogy önnek is vannak meglehetősen irritáló tulajdonságai, Miss Henry.

Henry zavartan mosolygott. Teljesen igaza volt.

– Azt hiszem, ez az oka, hogy olyan jól kijövünk egymással.

– Valóban. – Dunford azon csodálkozott, miért tekinti vajon váratlan győzelemnek e felismerést, aztán úgy határozott, hogy semmi értelme ezen töprengni. – Akkor erre igyunk! – mondta poharát megemelve. – Cornwall legirritálóbb kettősére!

– Egész Britannia legirritálóbb kettősére!

– Hát, jó. Akkor legyen egész Britannia. Irritáljunk sokáig!

Aznap este, miközben Henry lefekvés előtt a haját fésülte ki, elgondolkodott. Ha Dunford és ő olyan jól kijönnek egymással, miért akarja olyan nagyon kiebrudalni a birtokról?

3. FEJEZET

Másnap reggel Henry rendkívül kínzó fejfájásra ébredt. Nagy nehezen kikászálódott az ágyból, némi vizet fröcskölt az arcára, és közben azon gondolkodott, miért van olyan furcsa érzés a nyelvében. Mintha szőrös lenne.