Repülóolló
Author: Dubniczky Miklós
Date: 2026-08-27
Publisher: Eleven Kiadó

© Dubniczky Miklós, 2026

© Eleven Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Müller Péter

mullerpeti.hu

Szerkesztő: Kál Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2026

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9786156742292

Amikor tornázol, nincs más, csak te és a szer. És az ereidben zubogó adrenalin. Mintha senki és semmi más nem létezne ezen a világon. Nincsenek többé gondolatok, a pillanat van, és az egymásba fonódó mozdulatok. A döntés, hogy tovább csinálod. Eggyé válsz a szerrel, és már csak egyetlen dolog számít, a tökéletes végrehajtás. Az igazság az, hogy csakis a tökéletes lehet elég jó. Ez a szertorna törvénye.

Repülőolló: terpesztett lábbal végzett páros lábkörzés, ami úgy is felfogható, mint egy ellenoldalú belendítés, egy hátsó támaszban végzett alákörzés és egy ellenoldalú kilendítés folyamatos összekötése. A torna szaknyelvében Thomas-körzésnek is nevezik.

1. FEJEZET

Visszahívás

Mintha egy rettentő pöröly találta volna telibe. Uralkodni próbált magán, de már nem tudott többet elviselni. Átszakadt a gát. Rázkódni kezdett, először a válla, majd az egész teste.

Ennek semmi értelme.

Fuldokolva tántorgott ki a szobából. Görcsös zokogás lett úrrá rajta, a könnyei végre utat találtak.

Az egész testében szétterjedt. Sajnálom, de már nem lesz jobban…

Gondolkodni próbált. Értelmet találni a szavakban, ebben az elevenébe talált, felfoghatatlan csapásban.

Kivételesen agresszív fajta. Fel kell készülnie a legrosszabbra.

Nem! Ez csak egy átkozott rémálom, amelyből mindjárt felébred. Megszólal az éjjeliszekrényén hagyott telefon, ami kitartóan ismételgeti az előre beállított jelzést, ő pedig lassan kinyitja a szemét, és kirajzolódnak előtte felesége arcának körvonalai.

Forgács Dániel ordítani akart. Úgy, hogy a torka, a tüdeje, minden sejtje egyszerre beleremegjen. De nem ment. Kóválygó fejjel ült a kert némaságában. A felindultság helyére kétségbeesés költözött, ami végiglopakodott a testén, amíg el nem vette tőle a maradék erejét is.

Mert haldoklik.

Rohadt nagy baj van. Valóságos katasztrófa.

Nem tudta, mit tegyen, pedig most mindennél jobban vágyott a válaszokra. Megoldást akart. Haladékot.

Időt. És egy másik valóságot, amit többé már nem zabálhat fel ez az elviselhetetlen kín.

Arra riadt, hogy zakózsebében kitartóan rezeg a mobilja. Rápillantott a kijelzőre. A hívó negyedszer kereste.

Akkor sem veszi fel. Nincs abban a helyzetben. Élet és halál között lebeg.

A főnök még várhat.

A nővér éppen végzett az infúzió bekötésével, amikor belépett a háromágyas kórterembe. A térde kis híján összecsuklott a szívszorító, döbbenetes látványtól. Nyolc napja járt utoljára az apjánál, akinek az állapota azóta viharos sebességgel hanyatlott. Alakja kétségbeejtően törékennyé vált, mintha eltűnt volna róla minden hús, mellkasa behorpadt, arca aggasztóan lesoványodott. Fogprotézisét sem viselte.

– Többet kellett volna beszélgetnünk, apa! – szólalt meg összeszorult torokkal Forgács. – Az utóbbi években már alig tudtunk valamit egymásról. Lábujjhegyen tipegtünk egymás körül, akárcsak a balerinák a színpadon.

– Ott voltál, ahol lenned kellett – felelte az idős férfi vékony, reszketeg hangon. – A saját utad jártad. Mindketten tettük a dolgunkat. Te meg sosem voltál szószátyár gyerek. Ha belegondolok, sosem beszélgettünk igazán, csak felelgettünk egymás kérdéseire. Röviden. Tőmondatokban.

Amióta Forgács családot alapított, egyre gyorsabban távolodtak egymástól.

– Ha bármit adhatnék, az az idő lenne. Beszélgetnénk. Órákon, éveken át.

– Hiszel a sorsban, fiam?

– Nem mondanám. Abban legalábbis nem, hogy az életünk valahol előre meg lenne írva. Badarság. Mi alakítjuk, és mi töltjük meg a történeteinkkel.

– Mit mondott neked a doki? Elújságolta – az apja még jobban lehalkította a hangját, szinte suttogva mondta –, hogy a hárombetűs kór pusztít, a kilátásaim pedig, hogy úgy mondjam, elég szerények.

– Meglepően kellemes modorú ember a főorvos – bólintott Forgács. – Többször elismételte, hogy náluk jó kezekben vagy, elvégre specialisták. Nem volt leereszkedő, ez tetszett, ráadásul latin szavakkal sem dobálózott, megkímélt ettől a fehér köpenyes nyelvtől.

– Időhiányban szenved, ahogy mi is. Nekem sincs már elég, látod, épp kifogyóban vagyok… belőle. – Az utolsó szót alig érthetően ejtette ki, mert elfogta a csuklás.

Forgács eleresztette apja pillantását, és a padlóra szegezte tekintetét.

– Azon van, hogy megtalálja a megoldást…

– Ajánlom is a trógernek! Ebben az átkozott tüdőkórházban hullanak az emberek. Higgy nekem, kész csődtömeg itt mindenki!

– Ne mondd ezt! – tiltakozott Forgács.

– Mit ne? Hogy már a halálzónában járok, és ez lenne a temető előtti utolsó megálló? Vedd le a szemellenzőt, fiam! Hamarosan nekem is lekapcsolják a lámpát.

Forgács látta az apja tekintetén, hogy komolyan is gondolja, amit mond.

– Kikerülsz innen.

– Látod, ebben igazad van! Így vagy úgy, de biztosan kijutok. Nem beszélhetnénk másról? Olyan átkozottul lehangoló ez…

Nem is lehetne ennél lehangolóbb. Szomorúbb és ijesztőbb.

– Szükséged van valamire?

Az apja nem felelt, meredten bámult maga elé, mintha kikapcsolták volna, vagy mintha valami belső monológot hallgatna, miközben vele maradt a makacs, szapora csuklás is.

– Már kérni akartam – felelte kis idő után, amikor felhagyott a bambulással –, legközelebb hozz be filmeket és magazinokat! Torkig vagyok már a rohadt pasziánsszal. Esetleg madártejet, az még talán meg is marad bennem.

Forgács szórakozottan bólogatni kezdett, pont úgy festett, mint a megállás nélkül helyeslő hungarocell kutyafigura egykori Škodájuk kalaptartóján.

– Írogatsz még, fiam? Régen olvastam tőled valami tökösebb riportot, ami úgy igazán torkon ragadja az olvasót.

Előléptettek. Mostanában inkább csak a kollégák cikkeit simogatom és pofozgatom. A nyomtatott sajtó döglődik, a hatalom büntet, a valódi újságírók meg kiégtek, vagy elveszítették a fókuszt, a többiek álomfizetésekért átnyergeltek propagandistának.

– Valahogy elment a kedvem az egésztől – válaszolta. Tudta, mennyire ingerli az apját minden politikai téma, ezért nem is részletezte tovább. Csak annyit gondolt magában: Twainnek igaza volt, a politikusokat és a pelenkákat ugyanolyan gyakran kellene cserélni.

– Erőltesd meg magad, és írjál, fiam, az fontos! Foglalkozz az igazán lényeges dolgokkal, azokkal, amiket szeretsz! Kurva rövid az élet. Persze te mindig is kissé különc, magadnak való gyerek voltál. Egy hallgatag ember.

Az lettem volna? Nekem nem tűnt fel.

– Visszahúzódó talán, bár szerintem teljesen átlagos. Csak mindig a magam módján intéztem a dolgokat.

– Olvastam a naplódat. Egy átlagos kölyök nem ír ilyesmit. Sőt, aki átlagos, az egyáltalán nem ír semmit, legfeljebb SMS-eket pötyögtet a telefonján.

– Várj! Milyen naplót olvastál, apa?

– A tornásznaplódat. Tizenkét évesen kezdted írni. Hát nem emlékszel?

És az apja nekiállt, hogy kimerítő részletességgel elmesélje, néhány hónappal korábban hogyan bukkant a padlástéri limlomok selejtezése közben egy banánosdobozra, és benne egy vonalas iskolai füzetre. Behuppant kedvenc füles foteljébe, és egy szuszra végigrágta magát az egészen.

– Remélem, kihajítottad! – jegyezte meg fintorogva Forgács. – Gyerekes, érzelgős firkálmányok lehetnek. Teljesen el is feledkeztem róluk.

– Ellenkezőleg, megtartottam. Az a napló kincset ér. Mit mondjak? Megkönnyeztem. Nagy kár, hogy akkoriban… hm, elrejtetted előlünk.

Forgács megvonta a vállát. Vajon mit rejtett el az apja elől? Az érzéseit vagy a magánhasználatra szánt írásait?

– Mert nem nektek szántam. Ez egyfajta terápia meg krónika volt. Csak dokumentálni akartam a fejlődésemet és a félelmeimet. Feszültségoldásra éppen megfelelt. Tudod, mint a stresszlabda nyomkodása, vagy a kick-box.

– Félretettem neked arra az esetre, ha szívesen újraolvasnád a kamaszkori… hogy is mondjam, élményeidet.

– Mindig is író akartam lenni. Először képregényt akartam készíteni, aztán szuperhősöket teremteni, akik mindenféle eszelős kalandokba keverednek, és a legyőzhetetlennek tűnő akadályokon is átküzdik magukat.

Előredőlt a székén, és lehalkította hangját.

– Nem nagyon értettem akkoriban, mit csinál egy magadfajta mérnök a vasműben, mégis te lettél a főhősöm. Az újvárosi szupermérnök, aki egyetlen szempillantás alatt megoldja a súlyos üzemzavarokat, fél karral emeli fel a sok tonnás öntöttvas bugákat, mintha csak pillecukorból készültek volna, és ha egy bekattant olvasztár vagy pszichopata párttitkár elhatározza, hogy beleugrik a kohóba, az utolsó pillanatban elkapja a karját, és megmenti a szaros kis életét.

Forgács Richárd arcán szétterült a mosoly.

– Így képzelted?

Úgy képzeltem, hogy még nagyon messze van az utolsó lélegzetvétel…

– Később olyasféle riporternek álmodtam magam, mint a Vitray, aki meccseket közvetít, és a kamerák előtt bárkivel kedélyesen elcseveg. Furcsa, de még mindig álmodom a tornával. Nem is tudom, mintha harminc év után is dolgom lenne vele. Mintha még mindig erős mágnesként vonzana az edzőterem.

– Ott nőttél fel, úgyhogy ezen nem kell csodálkozni. Ha nincs az a probléma a gerinceddel, talán minden másképp alakul. Olyan tehetséges voltál… annyira kitartó…

Forgács sóhajtva széttárta a karját.

– Bizony, ezen már kár bánkódni, nem igaz? Apa! Barna főorvos elkérte a mobilszámom.

– Sejtem, miért. Ketyeg az óra. Muszáj utolérnie, ha közölni kell a… A hírt rólam. – Az apja elnémult, és a plafonra emelte a tekintetét.

Forgács gyomrát hirtelen jeges félelem rántotta össze. Úgy érezte, ha nem szív azonnal friss levegőt, megint rátörhet a kétségbeesés, és újra megbéníthatja a pánik. Márpedig csontsovánnyá fogyott apja előtt nem akar leblokkolni vagy összeomlani a tehetetlenségtől.

– Mindjárt visszajövök! El kell intéznem egy fontos hívást. Munka. Rövid lesz, apa.

Ekkor elindult, hogy visszahívja a főszerkesztőjét.

Mire ismét uralkodni tudott magán, és visszaért a kissé elhasznált levegőjű kórterembe, Forgács Richárd az oldalára fordulva szunyókált. Testét szinte elnyelte a takaró, alóla kígyóként kandikált ki az infúzió műanyag vezetéke. Vajon hinni lehet az orvosoknak?

Elszabadult a pokol odabent. Az orvos sem takargatta a valóságot: az utolsó stádiumában van.

Az állapota napról napra egyre rosszabb.

Forgács szeme előtt kusza emlékfoszlányok, kaleidoszkópszerű képek villantak fel. Vidám családi társasjátékok a hétfői adásszünetek idején, balatoni vakációk, a forró kukorica illata, apja strandpapucsos alakja… Amikor még mindannyian telve voltak melegséggel, életörömmel. Mintha mindez a tegnapot idézné.

A legszebb évek voltak.

– Dani? Itt vagy még? – kérdezte alig hallhatóan Forgács Richárd.

– Veled vagyok, apa.

– Elbóbiskoltam. Jó, hogy bejöttél, fiam.

– Pihenj! Nekem úgyis indulnom kellene.

– Fekszem, mi mást tehetnék? Tudod, Dani, már nem volt mit csinálnom. Azt hiszem, végül ez betegíthetett meg.

– A napi két csomag Pall Mallre tippeltem.

– Ugyan, dehogy! Vagy tíz éve leszoktam. Borzasztó érzés, amikor az ember úgy érzi, nincs rá szükség, hogy fölösleges. Kifogy a lépésekből, és nincs tovább. Az emberből lassanként elpárolog minden erő, és arra gondol, hogy már önmaga számára sincs semmi haszna. Aztán egyszer csak bumm! Ott ácsorogsz a világ legszomorúbb helyén, és az onkológus blazírt pofával közli veled: nos, hát… kedves Forgács úr, végtelenül sajnálom, nem maga tehet róla, de a homokóra sajnos lepergett, ne vegyen már magának új cipőt! Létezik rosszabb annál, mint amikor a rákdoki spoilerez? Kész agybaj, fiam!

Megállt a beszédben, és a kórterem plafonjára emelte tekintetét.

– Talán egyszer rosszul döntöttem, és most ezért rág szét belülről ez a rohadt betegség.

– Mindenki hibázik. Az élet már csak ilyen, folyton elcseszünk valamit magunk körül, aztán megpróbáljuk helyrehozni, kijavítani, megbocsátani, elfelejteni. Végül meg belehalunk a dohányzásba, a feleslegesség érzésébe vagy a szeretet hiányába. – Forgács mélyet sóhajtott. – Mit követtél el, apa?

Fiára nézett, de a tekintete más volt. Távoli. Könnyek szöktek a szemébe, szája széle megrándult.

– Ne aggódj, semmi olyasmit nem tettem, ami miatt szégyenkeznem kellene! Mindenesetre te ne kövesd el ugyanazokat a hülyeségeket, amiket én! Hallod, Dani? Ne engedd, hogy a múlt miatt gyötörjön a lelkiismeret!

Jesszus! Miféle hülyeségekről beszél?

– Ha nem mondod el, mire gondolsz, mégis, hogyan fogadhatnám meg a tanácsodat? Csak nem valami régi nőügyről van szó?

Forgács világéletében szerette kifürkészni a titkokat. Szakmai ártalom. Mindig arra volt a leginkább kíváncsi, amit az emberek maguktól nem mondtak volna el. Úgy tartotta, ezek a legértékesebb információk.

Várakozón nézett az apjára.

Mi járhat a fejében? Mire utalt a múlt hibáival és kísérteteivel? Talán megkönnyebbülne attól, ha kimondaná?

Az apja mély sóhaj kíséretében lesütötte a szemét, és megrázta a fejét.

– Mindegy most már. Dolgokról, amelyekről az ember még a halálos ágyán sem szívesen beszél.

– Semmi baj, apa. – Forgács megfogta hideg, száraz kézfejét. Simogatni kezdte a bőrét. Érezte, ahogy lesoványodott ujján valósággal lötyög a karikagyűrű.

– Talán majd máskor.

– Ha ugyan lesz még rá… – kezdett bele elkeseredetten, de a hirtelen rátörő, fullasztó, váladékkal teli köhögéstől már nem tudta befejezni a mondatot. A kínzó roham vagy egy percig is eltartott, és amikor végre lecsillapodott, a férfi láthatta, hogy zsebkendőjét érme nagyságú vérfoltok tarkítják.

A látványtól elfogta a szédülés, de kényszerítette magát, hogy ülve maradjon. Hosszú ideig egyikük sem szólalt meg, mintha valami kimondatlan közös titkot őriznének. Forgács arra gondolt, sosem mondták egymásnak, hogy fontos vagy nekem…

Mennyire sóvárogtam ilyen mondatok után! Borzasztó hosszú ideig. Egész életemben.

Egymásra néztek. Apa és fia. Két szomorú, kétségbeesett felnőtt.

Forgács megpróbálkozott egy kedvesnek szánt, bátorító mosollyal, felindultsága azonban csak egy féloldalas grimaszt csalt elő belőle.

– Ezt majdnem elfelejtettem átadni a nagypapinak. – Laptoptáskájából zsírkrétával készített gyerekrajzot húzott elő, amelyről apja kissé elrajzolt hasonmása nézett vissza, ahogy kéz a kézben áll egyetlen unokájával.

– Szofinak az a legszebb emléke, amikor bábszínházat készítettél az ötödik születésnapjára. Rettentően hiányzol neki. Megkérdezte, hogy a papa mikor jön legközelebb. Olyan régen járt nálunk.

Forgács látta, ahogy apja végignézi a színes papírlapot, a szeme fátyolossá változik, megtelik könnyel.

Megpróbált felülni, de azonnal vissza is hanyatlott az ágyba.

– Emlékszel még mit mondogattál nekem, apa? Hogy csak akkor adjam fel, ha már bélyeg van rajta.

A válasz ott lógott közöttük. Némán és hosszan.

– Ez csoda szép – motyogta elfogódottan. – Feltűznéd a szemközti falra? A kis unokámnak mondd meg kérlek, hogy a papa elutazott! És ez tulajdonképpen igaz is… Tudod, olyan érzésem van, mintha kiűztek volna a saját testemből, akárcsak azokat az arab menekülteket, akiket a tévében mutogatnak. Mintha már nem is az én testem lenne, hanem odaadták volna egy másik szerencsétlennek.

Egy pillanatra megint elhallgatott, mint aki beleunt saját gyenge, nyikorgásra emlékeztető hangjába, vagy szusszanásnyi pihenőt kell tartania ahhoz, hogy a következő szavakat kimondja. Aztán keserű, elhaló hangon csak annyit ejt ki a száján:

– El van baszva ez az egész!

Szó szerint ezt gondolom én is.

– El van, apa… – ismételte Forgács.

– Mégis kérnék tőled valamit. Mesélj majd Szofinak a papáról, rendben?!

Forgács bólintott.

– Megbeszélem az orvosoddal, hogy karácsonyra engedjen haza – mondta, majd nézte, ahogy az apja szeméből előbukkanó kövér könnycsepp lassan végigfolyik beesett arcán, és elenged magában egy vaskos káromkodást.

– Vannak dolgok, amiket nem irányíthatunk. Tudod, mit mondanak, Dani?

– Mit mondanak, apa?

– Hogy karácsonykor valahogy mindenki hinni kezd a csodákban. Szólj a doktornak! Hazamegyek édesanyádhoz – sóhajtotta fájdalmasan.

Remélem, ez segíteni fog – ötlött fel az ifjú Forgácsban –, vagy egy felsőbb erő, egy isteni beavatkozás. Akármi, ami az apja esetében életmentő lehet.

A csodához ugyanis rendszerint nem elég az emberi erő.

A nő torkát elégedetlenkedő morgás hagyta el, amikor meghallotta a régi telefonok csengetését utánzó, csörömpölő hangot. Az álom, amit a rikácsoló mobil robbantott szét, több volt, mint csodás. Először jártak a vidámparkban, talán hat, esetleg hét lehetett, és boldog izgatottsággal szorongatta édesanyja kezét, ahogy sorban álltak a föléjük tornyosuló hullámvasút bejáratánál.

Rápillantott a készülék kijelzőjére.

Ismerte a számokat. Sejtette, honnan keresik, és azt is, hogy miért. Mégsem volt felkészülve a hívásra. Egy hang a fejében azt suttogta, hogy fogadja, a másik meg azt, hogy némítsa el.

Egyetlen gombnyomás.

Várt. Ismétlődő, sürgető csengés… Újabb követelőző, őrjítő zaj… A készülék lármája szinte már könyörgött a döntéséért.

– Nem veszed fel? – kérdezte a mellette fekvő férfi.

A nő nem felelt. Kikászálódott az ágyból, ujjaival összegyűjtötte barna hajzuhatagát, majd a csuklóján addig várakozó gumival szorosan összefogta.

Felállt. Mi legyen? Nagy levegőt vett, és választott.

A zöld ikont nyomta meg.

Figyelte, ahogy a túloldalon egy idősebb ember bemutatkozik, aztán rekedtes, mély tónusú hangon beszélni kezd hozzá. Néhány pillanatig visszafojtott lélegzettel hallgatta, majd az egyik reszelős mondat közepén a falnak vetette a hátát, és lecsúszott a földre.

Felfoghatatlan.

– Halló? Kérem, itt van még?

A létező legrosszabb.

Remegni kezdett a keze, kicsúszott belőle a telefon, és tompa koppanással a padlóra zuhant.

Mi lesz most? Mi a bánat lesz?

– Babett? Halló…

Forgott vele a világ.

– Hölgyem, jól van?

A másik oldalon bontották a vonalat.

Miért nem várt még? Miért akarta felgyorsítani az elkerülhetetlent? Miért akart egyedül távozni? Miért?

A férfi felvette a padlóról az elnémult készüléket, és az ágyra hajította. Lerogyott Babett mellé, szorosan magához vonta, majd akár a bölcső a gyermeket, úgy ölelte be a nő meztelen, reszkető testét.

Babett elmosódó szemmel nézett fel rá. Pislogott, azután lassan megmozdult az ajka is.

– Robi… elment az édesanyám – szipogta, és záporozni kezdtek a könnyek a szeméből.

* * *

Amikor Forgács zúgó fejjel elhagyta a kórtermet, nem hitte volna, hogy lehet még ennél is pocsékabb a napja. Útban a főorvos szobája felé – ahogy végigtrappolt a kórház kihalt, hervadt fényű folyosóján – hirtelen nyöszörgés, majd öklendezés hangja ütötte meg a fülét.

Megtorpant. Belesett a gyengén megvilágított szobába, ahonnét a hangok érkeztek.

A kórterem két ágya közül csak az egyikben feküdtek. Egy férfi, aki hevesen hányt.

Visszafordult a nővérpulthoz, ami ezúttal üresen tátongott, akár a folyosó.

Miért nincs itt senki? Egyetlen ápoló sem? Hol van ilyenkor az egészségügyi személyzet?

Benyitott a nővérek pihenőjébe. Üres. Ránézett az összes ajtóra, amely mellett elhaladt. Egyforma, számozott ajtók voltak, a szobák, amelyeket rejtettek, nagy valószínűséggel szintén tök egyformák lehetnek. Apropó, szoba! Eszébe jutott az orvosi, ahol délután járt. Ha Barna doktor esetleg távozott is a kórházból, bizonyára akad legalább egy ügyeletes orvos, akit riadóztathat.

Bekopogtatott. Semmi. Aztán újra. Megint csönd. Harmadszor már dörömbölt, de így sem érkezett válasz.

A francba! Mindenki eltűnt?

Visszasietett a kórterembe. A szobába lépve azonnal megcsapta az orrát a gyomorsav csípős bűze. Hol az az átkozott nővérhívó gomb? Aztán eszébe jutott, hogy úgysem megy vele semmire, ha a kórházi személyzet rejtélyes módon felszívódott.

Micsoda pancserek! – morogta maga elé, a következő pillanatban azonban már el is hessegette a gondolatot, inkább arra koncentrált, ami mindennél fontosabb. Azonnal tennie kell valamit.

Óvatosan az oldalára fektette a férfit, hogy a maradék légúti akadály is könnyedén kifolyhasson a szájüregből. Leült mellé, és kitapintotta a pulzusát. A tünetek elég egyértelműnek tűntek: remegés, hányás, hideg verejték, szapora pulzus. Hipoglikémia. Apja is súlyos cukorbeteg. Tudta, ilyenkor mi a teendő.

Mi van, ha tévedek? Talán, de rosszabb, ha nem csinálok semmit.

Emlékezett, hogyan kell. A cukorbetegek magukkal hordják az injekciót. A fecskendőben benne van az oldószer, mellette a hatóanyagot tartalmazó ampulla. Képes lesz megbirkózni a feladattal, és megakadályozni, hogy a férfi kómába essen.

Az undok szagtól émelygett a gyomra, de gyorsan összeszedte magát. Közelebb húzódott az ismeretlenhez, hogy kiderítse, merre találja az injekciót. Egészen közel hajolt – érezte a kába férfi orrnyílásaiból kiáramló meleg levegőt, láthatta szemében a folyékony csillogást, segítségért könyörgő tekintetét.

A beteg résnyire nyitotta a száját, mondani akart valamit, de nem tudott megszólalni.

Ebben a pillanatban Forgács felismerte, ki is hever előtte. Döbbenetében hátrálni kezdett, és nekiütközött a szomszédos üres ágynak.

– Úristen! Na ne! Ilyen nincs! – mormolta elborzadva maga elé.

A párnába nyomódott, elgyötört arcból egykori gyűlölt edzője nézett vissza rá.

2. FEJEZET

Porszemek

Egy barna kartondoboz mélyén bukkant rá: megsárgult újságkivágások, érmek és serlegek között lapult a gyerekkori füzet.

Furcsa érzés volt kézbe venni. Ujja végigsiklott a kék színű borítón: F. D. tornásznapló. Sokkal kisebbnek tűnt, mint az emlékeiben. Ahogy átlapozta, a papírból felcsapott a múlt őrizte por szaga.

Forgácsnak megakadt a szeme egy finom részletességgel elkészített képregényen, és megelevenedett előtte, amint tizenkét éves énje a napló fölé görnyedve aprólékosan megrajzolja története karaktereit. És hozzákezd a világ legtöbbször elmesélt történetének: a jó és a gonosz harcának felvázolásához.

Az emlékek és az érzékszervek furcsán kapcsolódnak. Egy inger hatására a múlt hirtelen megmutatkozik, elevenné válik. Hangok, képek, illatok – olyan közel kerülnek, mintha mind a tegnap kellékei lennének. Tisztán látta maga előtt, ahogy edzés után a gyerekszobában ül. A lámpája meleg fénykévével vonja be az íróasztalt, a magnóból Simon Le Bon hangja tör elő, és a kissé balra dőlő betűkből egymás után születnek a kész mondatok. Mélyen a múltjába hatolt, a saját maga építette időgépen. Az ötödik oldal után már a könnyeivel küszködve olvasott, és mire a füzet végéhez ért, azt is tudta, hová vezet majd a következő útja.

Az örvénylő porszemek egymáshoz tapadva járták tekergő táncukat a délutáni napsütéssel beszűrődő fénysugárban. A keskeny kis fénypászmákban megállíthatatlanul kavarogtak a hófehér anyag szemcséi is, amelyek mindent elborítottak, ami csak az útjukba került. A magnézium-karbonát elválaszthatatlan része volt a helynek. A tornászok egyszerűen csak ziának nevezték.

Forgács úgy állt karba tett kézzel a tornacsarnok falának támaszkodva, mintha sosem ment volna el onnan. Ámulva figyelte, ahogy az egyik kamasz tökéletes technikával és tartással végigcsinálja a nyaktörő elemeket. Döbbenet, mennyit fejlődött a férfi szertorna! Pár évbe sűrítve muszáj a mai tornászoknak megtanulniuk mindazt, amit elődeiknek egy évtized leforgása alatt kellett. Hiába, a fejlődés megállíthatatlan.

Nem tudta levenni a szemét a fiúról. Olyan pimasz könnyedséggel mozgott, annyira lendületesen és légiesen kötötte össze a bonyolult gimnasztikai figurákat, mintha a legnehezebb elemek is rutinszámba mennének nála. Nézte a befáslizott felkarok alatt dagadó bicepszeket, a kék-zöld foltokkal csúfított izmos lábszárakat, a fiú rövidre nyírt, szőkésbarna haját. Ahogyan bicska-duplaszaltó-leugrás után odaballagott egy széles vállú, alacsony fazonhoz, aki elégedetten lapogatta meg a hátát, aztán jól hallhatóan instruálni kezdte: összpontosítson jobban, mert a gyakorlat elején csúnyán szétnyílt a két lába.

Te jó ég, milyen fiatal! Mégis, mennyi lehet? Tizenhárom? Talán tizennégy?

Egyre csak azon tűnődött, ki lehet ez a boszorkányos ügyességgel mozgó fiú. Valahonnan annyira ismerősek a vonásai: a magas homloka, a szemformája és a jellegzetes orr. Hol látta korábban ezt a fitos, már-már feminin orrot?

Forgács közelebb oldalazott hozzájuk, hogy belehallgathasson a párbeszédükbe.

– …Észben fogom tartani. Lábak össze, elől spiccbe feszítve… Meglesz…

– És kértem már, Miki, hogy hajtsd meg jobban a forgásokat! Baromi veszélyes, ahogy kicentized! – figyelmeztette az edző, és a nyomaték kedvéért eltúlzott totyogással imitálni kezdte a mozdulatot. – Lendület nélkül hazárdjáték az egész!

– Nekem ugyan nem! – ellenkezett a tanítvány. – Ha akarnám, se csinálnám gyorsabban. Ez így virtuóz.

– Hah! Mi van, már a szerepeket is felcseréljük? Nehogy má’ te mondod meg nekem, milyen a tökéletes fordulat…

Mindkettőnek igaza van – gondolta Forgács. Az edző szakmai érvei abszolúte elfogadhatók. A tornászé ugyancsak, bár a srác kicsit talán túllép a korláton.

És akkor beugrott neki: rá hasonlít.

Éppen ilyen kiskamasz voltam. Ugyanaz a dac és lezserség.

Felírta ezt is a fejében létező, válaszra váró kérdések hosszú listájára. Utánajár a dolgoknak, elvégre pontosan ez az, amihez riporterként igazán értett. Előkotorta a telefonját, készített pár fotót a csarnokbelsőről, mobilja emlékeztető alkalmazásába pedig sürgős teendőként bepötyögte: újvárosi torna szakosztály, eredmények, versenyzők.

Harminc éve járt utoljára itt. Az edzőteremben akkor ő gyűrte a gyűlölt korlátgyakorlatokat.

Rettegett tőlük. Azok az istenverte karfák lenyúzták róla a bőrt is. Márpedig a korlát elkerülhetetlen volt. Együtt járt a tornával. Ha a fizikai teljesítményt nézzük, ebben a sportágban tudja az ember leginkább feszegetni a határait. És ehhez kell a legnagyobb erőnlét.

Forgács kíváncsian nézett körbe, kereste a különbségeket, de bármennyire is kutakodott, nem vett észre lényeges változásokat. Minden ugyanott állt, mint az ő idejében: a kápás ló, a balett-tükör, a szivacsgödör, amelyben minden bizonnyal most is laktak egerek. Mintha 1984 óta semmi sem változott volna.

Amint a csarnokban téblábolt, hirtelen belé hasított, milyen érzés volt tenyérvédőn át megmarkolni a hideg, rugalmas acélt, magasba lendülni, csuklóval igazítani a fogáson, és körönként legyőzni a gravitációt. Vagy melyik volt az a megfelelő pillanat, amikor el kellett engedni a szert, hogy a leugrásnál ép csontokkal, a szertől biztonságos távolságban érjen földet.

Istenem! Menne még az óriáskör? Valószínűleg, és a vas gombnyi darabokat hasítana ki a tenyeréből. Emlékeztette magát: ostoba ötlet lenne most nekiállni nyújtózni, hiszen elmúlt negyvenöt, és jó pár kiló súlyfelesleget cipel magán. Különben is, a tanárképző főiskola óta száműzte a sportot az életéből. A szertorna pedig, amiről még a nyolcvanas évek közepén leszokott, aligha több, mint egy csomó kitörölhetetlen gyerekkori emlék, rögzült pillanatok kusza képhalmaza, melyek nyolc hosszú éven át rakódtak egymásra elméjében, és most is valahol a tudata mélyén vannak elásva.

Forgács alig félórája volt az edzőteremben, máris akadt egy komoly problémája.

Tornázni akart. Azonnal.

Tehetne egy kísérletet, ha nem is rögtön a nyújtón. Óvatosan belekóstolna, semmi felesleges vakmerőség.

Döntött. Vetkőzni kezdett.