REZDÜLÉSEK / SCRATCHES

Copyright © 2026 Kóródi Gábor

© Kóródi Gábor, 2026

© Gábor Kóródi, 2026

www.facebook.com/korodikonyvek

Borító: Jung Gyöngyi

Szerkesztő: Wágner Szilárd

Korrektor: Jakab Anita

Az angol fordítást lektorálta: dr. Richter Balázs

Minden jog fenntartva / All rights reserved

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

ISBN 978-615-6748-40-9 (epub)

ISBN 978-615-6748-41-6 (mobi)

Köszönetnyilvánítás

Hálával tartozom mindazoknak, akik segítettek e kötet megszületésében. Közülük is kiemelten köszönöm családomnak a türelmet és támogatást; barátaimnak a lelkes bíztatást; Wágner Szilárdnak, Jakab Anitának és Csendes Csabának az értékes visszajelzéseket; dr. Richter Balázsnak pedig a fordításban nyújtott segítséget.

Végül köszönöm olvasóimnak, hogy időt szentelnek történeteimnek.

„A kötetben szereplő történetek valós helyszíneken és történelmi korokban játszódnak, azonban valamennyi szereplő és a velük kapcsolatos események a szerző képzeletének szülöttei. Bármilyen hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel kizárólag a véletlen műve.”

REZDÜLÉSEK

Virágok titkai

Jázmin

– Jaj Kristóf, ez a Summer of '69, hangosítsd fel kérlek! Imádom ezt a számot!

Jázmin ordítva énekelni kezdte Bryan Adams régi slágerét.

– I got my first real six-string, Bought it at the five and dime…

A zene túlharsogta a félig lehúzott ablakon beáramló menetzajt, amit 140 km/óránál a BMW 3-as Continental gumiabroncsai keltettek az M7-esen. A fiatal, szőke lány haját a beáramló hűs szél ide-oda dobálta, ami kifejezetten jólesett ezen az augusztus végi, rekkenő meleg napon, pedig már este hét is elmúlt. Tengerkék topjában, szakadt, rövid szárú farmernadrágjában és fehér, magas szárú tornacipőjében úgy nézett ki, mintha egyenesen egy rockkoncertről tartana hazafelé. Pedig reggel még az olasz tenger hűsnek nem igazán nevezhető vizében lubickolt a barátjával.

Szuperül sikerült ez a nyaralás, és az, hogy Kristóf megkérte a kezét azon az estén ott a tengerparton, méltó megkoronázása lett a hétnek… Jázmin elmerengve nézegette a gyűrűsujját, rajta az egyszerű, de mégis tökéletes, fehérarany ékszerrel. Még mindig kirázta a hideg, ha arra a felejthetetlen estére gondolt. A bor, a kis szőlőszemek, a naplemente, a gyertyák és az elhagyatott lagúna csodálatos volt. Igazából a lelke mélyén gondolta, nem is, inkább remélte, hogy valami történni fog aznap este, amikor Kristóf egy hátizsákkal a kezében sétálni hívta a partra. Egymáshoz simulva, jókedvűen indultak el újra ugyanarra az elhagyatott partszakaszra, amit napközben fedeztek fel. A kis öböl homokos fövenyét aleppói fenyők rejtették el a kíváncsi tekintetek elől. Egy kacskaringós, homokba vájt lépcsősoron araszoltak le a parti magaslatról egészen a lágyan ringatózó víztükörig. A fiú megcsókolta, gesztenyebarna szemei ragyogtak a hold fényében. Majd félénken megkérte, hogy amíg mindent gyorsan előkészít, addig hadd kösse be a szemét. Amikor a kendő lekerült, feltárult előtte a finoman leterített pléd, a gyertyák sejtelmesen táncoló fénye és a kikészített borospoharak a szőlőszemekkel együtt. Kristóf pedig egy szál jázminnal és a kis gyűrűs dobozkával a kezében térdelt a lábai előtt.

Már nem is emlékezett, hogy a fiú mit mondott, csak arra, hogy elgyengülve ereszkedett le mellé, és miközben a könnyei megállíthatatlanul potyogtak, és a szíve hevesen kalapált, halkan azt suttogta, hogy „Igen, boldogan.”

Lopva a fiú mereven az útra koncentráló arcára nézett és elmosolyodott. „Az én vőlegényem! Még meg kell szoknom” – gondolta. Elmerengve idézte fel magában újra azt az estét, ahogy a fiú lágyan megcsókolta, először csak a száját, majd a nyakát, és tovább, egyre lejjebb. Még most is megborzongott és libabőrös lett a vágytól, ahogy arra gondolt, hogyan simította végig a kezével hosszú, vékony, de izmos combjait, elkalandozva a miniszoknyája alá és finoman megérintve a bugyi rejtette szeméremdombját. Ahogy belemarkolt a copfjába, és már-már kicsit durván lefogta… Imádta az erőszakos játékait…

– Úristen Kristóf, vigyázz! – Ábrándozásából hirtelen tért vissza a jelenbe. A fiú nagyot fékezett, miközben a száguldó kerekek között egy apró mókus cikázott át, menekülve a biztonságot jelentő árokpart felé.

Szerencsére nem csúsztak meg, csak a mögöttük jövő dudálta le őket gorombán, és dühösen gesztikulált, miközben végül jobbról előzve elhúzott mellettük.

– Jaj szegény! Jól van, sikerült lemenekülnie a pályáról! – lelkendezett Jázmin. – Ne is foglalkozz ezekkel az idiótákkal – intett a távolodó autó felé.

– Még szerencse, hogy nem ütöttük el – folytatta kisebb szusszanásnyi szünet után, nem is foglalkozva a fiú némileg szemrehányó tekintetével. – Amúgy nem vagy fáradt, szívem? Lehet, pihenni kellene egyet valamelyik benzinkúton, egész eddig vezettél és még hátravan… – de ahogy elővette a telefonját és megnyitotta a navigációt, hogy keressen egy közeli pihenőt, szemei elkerekedtek és felkiáltott: – Micsoda! Három és fél óra, az nem létezik! – hitetlenkedve próbálta kideríteni és megemészteni a sokkoló hír okát.

– Óóó ezt nem hiszem el – fakadt ki végül –, legalább másfél órás dugót mutat a Waze előttünk a pályán. Ez a szemét M7-es, de hát nyilván mert vasárnap van, mindenki megy haza a Balatonról.

De mielőtt Kristóf kiakadhatott volna, máris akcióba lépett és vadul nyomkodni kezdte telefonja érintőkijelzőjét.

– Nyugi-nyugi, ne idegeskedj, mindjárt újratervezem… Na tessék, nézd – próbálta a telefont a fiú látóterébe helyezni –, itt is van. Azt mondja, hogy menjünk le Sávolynál és a völgyhíd után vissza tudunk egyből térni a pályára. Nem nagy kerülő! – és nyugtatóan megsimogatta a fiú némileg tanácstalan arcát, aki hol az útra, hol a képernyőre pillantva próbálta feldolgozni a Waze-n megjelenő információkat, de látszott rajta a zavarodottság.

– Tudod! Ez még nem a Kőröshegyi völgyhíd – kezdte Jázmin a magyarázatot, mert sejtette az értetlenség okát –, az még odébb van, ez az Újhegyi. Mindegy – vonta meg a vállát –, majd a GPS úgyis mutatja –, de amint még egy utolsót pillantott a térképre, az arca felragyogott, és izgatottan kapta fel a fejét:

– Jaj kicsim, nézd! Ha itt eggyel hamarabb lemennénk, megnézhetnénk a Balatonring mellett a hétszázhetvenhét éves hársfát, még pont elcsíphetnénk világosban, légyszi-légyszi, legalább pihennél egyet…

A fiú kérdő tekintetét látva rögtön folytatta:

– Igen-igen, itt egyből! Kérlek! – A BMW éles fékcsikorgással kísért irányváltással vágott át a szélső sávban konvojban haladó kamionok között, így még időben ki tudtak hajtani a pályáról, de cserébe majdnem össze is ütköztek egy, a lehajtósávban szabályosan közlekedő szürke Ford Focusszal. Feszült csend telepedett rájuk ahogy továbbhaladtak, amit végül a lány tört meg:

– Köszi, hogy lejöttünk! Olyan cuki vagy, csak ne légy már ilyen morcos, végül is nem történt semmi. Vagy csak fáradt vagy? Jaj babuci, mutasd csak a karodon a sérülésed…

Alaposan szemügyre vette a sebet.

– Ááá, jól van, már gyógyul. Apropó, a gyógyszert ugye bevetted?

A másik gondterhelt tekintetéből kimondatlanul is egyből tudta a választ.

– Csak azt ne mondd, hogy elfelejtetted!? Na jó, álljunk meg inkább itt egy kicsit!

Az elkerekedett szemek láttán kifakadt:

– Igen, itt az erdő szélén, látom rajtad, hogy fáradt és ideges vagy. Szusszanj egy keveset, én meg pisilek egyet bentebb, ahol már nem látnak, mondjuk nem mintha sok autós járna erre. Meg szedek egy kis virágot amíg pihensz, nézd milyen gyönyörű itt végig, úgyis akartam vinni egy csokrot a temetőbe, tudod holnap lenne anyu szülinapja… – A sötétkék BMW majdnem az árokpartig húzódva állt meg az út mellett. A sűrű tölgyerdőt szegélyező keskeny sáv hemzsegett a szebbnél-szebb virágoktól. Jázmin örömmel pattant ki a kocsiból és úgy szólt vissza a barátjának:

– Ja, és itt van az a keksz, amit attól a bűbájos nénitől kaptunk. Hogy is hívták? Belladonna, igaz? Még a neve is olyan különleges, képzeld csak el, milyen gyönyörű nő lehetett fiatalon. Szerintem neked is nagyon bejött volna, mit gondolsz? – Kristóf felsóhajtott, és már épp tiltakozni készült, de Jázmin mosolyogva közbevágott: – Ó, ne is mondd, tudom én! A lényeg, hogy a süti is biztos isteni. Azt mesélte, valami különleges növényből készítette. Kóstolj meg egy darabot, kérlek!

A fiú alig észrevehető grimasza láttán újra parancsolóbbá vált a hangja:

– Ne ellenkezz! Muszáj enned valamit, a reggelinél is csak csipegettél – és egy jókora darabot tolt bele Kristóf szájába. – Na milyen? Ízlik? – kérdezte, és a barátja elégedett hümmögését követően némileg megnyugodott.

– Na örülök, de azért hagyjál nekem is, na mentem, puszi, mindjárt bepisilek! – és búcsúzóul szájon csókolta a szerelmét, de alig lépett párat, már hallotta a várt féltő kiáltást, melyet gyorsan rövidre is zárt:

– Jó, jó, vigyázok, csak ne kiabálj! Itt van a telefonom, nem fogok eltévedni, nyugi! Szeretlek, te kis aggódó mackóm!

Az Idegen

Mintha csak mély álomból ébredt volna, hirtelen azt se tudta, hogyan került oda az erdő szélére.

Ja igen, de megvan, már régóta várt erre az alkalomra, hogy végre valaki megálljon itt, pont itt, ahol hosszú ideje fölöslegesen várakozott. És tessék, most itt van előtte, egyes-egyedül. Milyen gyönyörű, ahogy kócos, szőke tincseit kisöpri az arcából! De a legjobb a teste: vékony, magas, törékeny, pont ahogy szereti. Szinte látta maga előtt, ahogy a nyelvével elkalandozik a kikötözött, vonagló lány meztelen bőrén. Kívánta, hogy könyörögjön…

Jázmin! – beugrott neki, hogy hallotta a kiáltást, még a neve is milyen szép, mint a virágok, amiket már összegyűjtött. Viszont van nála telefon, óvatosnak kell lennie, nehogy segítséget hívjon, vagy kiáltson. Még meghallanák.

Ahogy figyelte, olyan érzése támadt, mintha egyenesen rá mosolyogna, mintha hívná őt.

– Óóó, mindjárt virágom, türelem – suttogta, miközben a szíve hevesen kalapált.

Nyugalom, nem szabad kapkodnom – biztatta magát. – Nem-nem, biztos nem vett észre, itt nem láthat, de elrejtőzöm inkább még jobban a fák mögött, ügyesnek kell lennem! Ezt a lehetőséget nem szalaszthatom el. – Nagyot nyelt.

Tenyere izzadt és a homloka is verejtékezett, ugyanakkor rázta a hideg, valószínűleg a láztól. Furcsa, rég nem érzett bizsergés járta át. A várakozás izgalma. Tudta, hogy ma este jól fog szórakozni.

Már el is felejtettem, milyen érzés – futott át az agyán. Igen, gyere csak közelebb, ott van az a kis törékeny napraforgó, az tökéletes lesz a csokrodba.

Lassan, görnyedve lopakodott közelebb Jázminhoz az elburjánzott növényzet takarásában. Ahogy egyre közelebb ért, úgy erősödött a kellemes, szorító érzés a gyomrában. Csak az utolsó métereken kezdett el rohanni, és mint a leopárd, amely ráveti magát az óvatlanul legelésző gazellára, lecsapott az áldozatára…

Nem dulakodtak sokáig, úgy emlékezett… Idegesítette a lány kiabálása, sikítozása, ezért egyszerűen bekötötte a száját egy kendővel, amit a zsebében talált. Az ő sportos és erős alkatával könnyű volt lefogni ezt a törékeny nőt, amíg behurcolta az erdő sűrűbb részébe.

Mázli, hogy rátaláltam erre az eldugott helyre – gondolta, miközben belépett a gyorsan sötétedő erdő mélyén szunnyadó épületbe. A fák sűrűjében megbúvó rozzant turistaház, vagy inkább csak egy elhagyatott pajta, tökéletes búvóhelynek bizonyult. Távol az autóúttól, rejtve a kíváncsi tekintetek elől, pont olyan, amilyenre szüksége volt.

A magányos építmény a gyerekkorát idézte: a hátsó udvarukon álló, tiszta fenyőből készült gazdasági épületet. Szinte érezte a friss fa illatát, ahogy felidézte a hatalmas, rendezett belső teret, a hét-nyolc méteres belmagasságot és a galériát, amit akkoriban félpadlásnak hívtak. A felső szint otthon is a tér harmadáig nyúlt be, csak ott egy stabil, masszív létra vezetett fel rá. Még most is emlékezett rá, hogy milyen gyakran menekült oda a büntetések elől. De ez a ház, bár kísértetiesen hasonlított az emlékre, mégis más volt. Kopott és elhanyagolt. Penészes és áporodott szag áradt mindenhonnan. A bútorok töröttek és porosak: egy korhadt szekrény, egy összetört asztal székekkel. A létra rozoga és hiányos, a kitört ablakok nyomán üvegszilánkok szóródtak szét a padlón. Pókhálók mindenütt, évek óta ottfelejtett kötelek, dobozok és szemétkupacok hevertek szanaszét.

Nagy kár, hogy ilyen gyorsan elájult ez a lány, de nem baj, mert közben mindent gondosan elrendeztem – vigyorgott magában –, és legalább be is esteledett, így ez a pár gyertya fénye még romantikusabb hangulatot tud teremteni.

A szeme kutatva járt körbe, majd megállapodott a súlyos zsindelytető főgerendáját alátámasztó két régi faoszlopon, amelyek úgy álltak ott, mint megfáradt, de még mindig erős karok.

A törött ablakon át beszűrődő holdsugarak és a pislákoló gyertyák fényében csak a turisták által eldobált színes lomok törték meg az épület és a berendezések szürke, nyomasztó hangulatát. Az időnként felerősödő szél neki-nekicsapta a félig leszakadt zsalugátert a ház oldalfalának, mintegy ütemet verve egy melankolikus ballada ritmusára, amelyet a természet láthatatlan zenészei játszottak.

Jázmin csak lassan tért magához, nem értette, mi történt, azt hitte, csak álmodta az egészet. Ahogy körülnézett és tudatosult benne a helyzete, megijedt, de ennek ellenére próbált határozott és nyugodt maradni.

– Igen, így jó is lesz, ez a gerenda tökéletes, még szerencse, hogy jó erősek ezek a kötelek. Ááá, felébredtél drágám! Szuper! Emeld fel szépen a fejed fölé a kezed, hadd akasszam be ebbe a kampóba… Ne ellenkezz, mert kapsz egy pofont!

Jázmin elszántan próbált küzdeni és kiszabadulni a szorításból, azonban a váratlan ütés megállította.

– Na most jobb?! Ugye mondtam, hogy ne ellenkezz! – vetette oda a lánynak, miközben a jó szorosan megkötözött kezét végre felakasztotta a kampóba. Elégedetten nyugtázta áldozata hirtelen meglepetté vált arcát, és figyelte, ahogy a magabiztosság maszkja mögül előtör a félelem és tanácstalanság. Jázmin szemében már ott csillogtak a könnyek, ahogy a fájdalom és a fokozódó kétségbeesés egyre inkább úrrá lett rajta. Alig lehetett érteni, amit mondani próbált neki.

– Micsoda? Szorít? Igen? Nem baj! Az a jó, ha fáj!

Remegő kézzel vadul simogatni kezdte a kikötözött testet, élvezte a felfedezés izgalmát. Már várta, hogy mikor fog végleg megtörni, ami hamarosan el is jött, és ahogy a korábbi határozottság és nyugalom nyomtalanul eltűnt a lányból, menthetetlenül elpityeredett. Utolsó kétségbeesett, valójában erőtlen szavait és szabadulási próbálkozását azonnal és határozottan szakította félbe: