Borítószöveg

„Legdrágább, egyetlen Szerelmem!

Amit mondtam, komolyan is gondoltam. Arra a következtetésre jutottam, hogy csak úgy léphetünk tovább, ha egyikünk nagy merészségre szánja el magát.”

A nő gyönyörű, gazdag, kifinomult, aki éli a gondtalan feleségek életét.

A férfi szabad, szenvedélyes, sebzett lelkű, zabolázhatatlan.

Semmi sem indokolja, hogy ők ketten egymásba szeressenek, a sors mégis szenvedélyes köteléket fon közéjük...

Negyven évvel később a fiatal, ambiciózus újságírónő titokzatos szerelmes levélre bukkan a könyvtárban. Az érzelmektől átitatott üzenet meglepően nagy hatással van rá: mindenképpen ki akarja nyomozni az ismeretlen férfi és nő történetét. Ha kiderülne, hogy a szerelmük beteljesedett, talán arra is van remény, hogy az ő összekuszálódott élete is jó irányt vegyen...

Az utolsó szerelmes levél csodálatos romantikus történet szerelemről, kitartásról és összetartozásról, az egyik legnagyobb kortárs brit mesélő, Jojo Moyes tollából. A regényből 2021-ben készült filmes változat Shailene Woodley, Felicity Jones és Callum Turner főszereplésével.

Fordította

Falvay Dóra

Lányi Judit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jojo Moyes: The Last Letter from Your Lover

Hodder&Stoughton, London 2010

Első kiadás

Copyright © 2010 by Jojo’s Mojo Ltd

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Falvay Dóra, 2016, 2024 (1–6. fejezet) és
Lányi Judit, 2016, 2024 (7–26. fejezet)

Minden jog fenntartva

Borítógrafika © Buda Klaudia

Szerzőfotó © Claudia Janke

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Wiesenmayer Teodóra

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978-963-604-518-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Charlesnak,
akinek az üzenete mindezt elindította

Isten éltessen sokáig! Itt küldöm a születésnapi ajándékodat, remélem, tetszeni fog…

Sokat gondolok rád…, különösen ma, mert rájöttem, hogy bármennyire szeretlek is, mégsem vagyok szerelmes beléd. Úgy érzem, nem te vagy az, akit Isten nekem szánt. Akárhogy is, remélem, tetszik az ajándékod, és nagyon boldog vagy a születésnapodon.

NŐ FÉRFINAK, LEVÉLBEN

PROLÓGUS

Majd hívlak, csók

Ellie Haworth messziről lesi a barátait, ahogy feléjük igyekszik a tömegen át. Az asztalukhoz érve lábához ejti a retikült, és kiteszi eléjük a telefonját. A többiek már rendesen alapoztak, ez érződik a hangjukon, a széles gesztusaikon, a hangos nevetésükön, de még könnyebben lemérhető az előttük sorakozó üres palackokon.

– Késtél – mutatja Nicky az óráját, és feddőn billegeti a mutatóujját. – Csak nehogy azzal gyere, hogy „muszáj volt befejeznem azt a sztorit”!

– Interjúm volt a megsértett képviselő-feleséggel. Sajnálom. A holnapi számba kellett – mondja Ellie, miközben beférkőzik az üres székbe, és tölt magának egy palack aljáról. Odatolja a telefont a többieknek.

– Nos. Volna itt egy bosszantó kis kifejezés, ezt kérem véleményezni. Azt írja, „majd hívlak”.

– Majd?

– Ezzel búcsúzott. Mit értsek rajta? Holnap? Még ma éjjel? Vagy ez csak valami rémes tinédzserszöveg, ami egyáltalán semmit nem jelent?

Nicky a világító képernyőt bámulja.

– Azt írja, „majd hívlak”, aztán meg, hogy csók. Szerintem ez azt jelenti, hogy „jó éjt”. Úgyhogy holnap.

– Egyértelműen holnap – jegyzi meg Corinne. – A „majd” az mindig holnap. Illetve akár holnapután is lehet.

– Nagyon közömbösen hangzik.

– Közömbösen?

– A postásnak is mondhatná.

– Mert a postásnak puszikat küldözget az ember.

Nicky elvigyorodik.

– A miénknek küldenék. Nagyon szexis.

Corinne az üzenetet tanulmányozza.

– Szerintem ez nem igazság. Azt is jelentheti, hogy valami más sürgős dolga volt éppen.

– Ja, például a feleségével.

Ellie szigorú tekintetet vet Douglasre.

– Most mért? – kérdi az. – Csak azt hinné az ember, kinőttetek már belőle, hogy SMS-eket dekódoljatok.

Ellie lenyeli a bort, aztán előrehajol.

– Oké. Nekem kell még egy ital, mielőtt elkezdenétek a kioktatást.

– Ha annyira jutott már a kapcsolatod valakivel, hogy szexeltek az irodájában, akkor igazán rákérdezhetsz arra is, hogy mikor futtok össze egy kávéra.

– Mi van még az üzenetben? Nagyon remélem, nem az irodaszexet taglalja!

Ellie belenéz a telefonba, és följebb görgeti a szöveget.

– Otthonról nemigen hívhatlak. Jövő hét Dublin, de nem tudom még, mi lesz. Majd hívlak, csók.

– Igyekszik nyitva tartani a lehetőségeket – mondja Douglas.

– Hacsak nem véletlenül… tényleg nem tudja még, mi lesz.

– Akkor azt mondaná: Dublinból majd hívlak. Vagy pláne: Gyere velem Dublinba.

– Hátha a feleségét viszi.

– Azt sose. Üzleti út.

– Hátha valaki mást – mormolja Douglas a sörébe.

Nicky eltöprengve rázza meg a fejét.

– Istenem, hát nem volt egyszerűbb az élet, amikor kénytelenek voltak telefonálni, és beszélni az emberrel? Akkor legalább a hangjukból ki lehetett következtetni ezt-azt.

– Az ám! – horkan föl Corinne. – És ülhetett az ember órákon át a telefon előtt, hogy hátha hívnak.

– Istenkém, hány éjszakát töltöttem úgy…

– Folyton nézi az ember, hogy van-e tárcsahang…

– És rögtön visszacsapja a kagylót, mert biztos éppen abban a pillanatban hív!

Ellie hallja a kacagásukat, el is ismeri a viccelődő szavak mögötti igazságot, de lényének egy kicsi része változatlanul arra vár, hogy a telefon képernyője hívást jelezve kigyúljon. Ami lehetetlen, tekintve a kései órát, meg hogy „otthonról nemigen hívhatlak”.

Douglas kíséri haza Ellie-t. Ő az egyetlen a négyesfogatból, aki partnerrel él, de Lena, a barátnője igen fontos PR-os, és gyakran tízig, tizenegyig is elmarad a munkahelyén. Lena nem bánja, ha Douglas a régi haverokkal lóg – el is kísérte egyszer-kétszer, de nem könnyű beilleszkedni egy jó tizenöt éves baráti társaságba, mely tele van bejáratott viccekkel és utalásokkal. Általában inkább hagyja, hogy Douglas egyedül menjen.

– Nahát, édes fiam, veled meg mi van? – böki meg Ellie, miközben kikerülnek egy bevásárlókocsit, amit valaki ott hagyott a járdán. – Egyáltalán semmit nem mondtál magadról. Vagy lemaradtam róla.

– Semmi különös – mondja habozva Douglas. Kezét a zsebébe mélyeszti. – Illetve hát… hm… Lena gyereket akar.

– Hű! – néz fel rá Ellie.

– Én is akarok – siet hozzátenni Douglas. – Ezer éve beszélünk már róla, de most rájöttünk, hogy alkalmasabb idő úgysem lesz rá soha, tehát most akarjuk, és kész.

– Ó, te vén romantikus.

– Én… hát nem is tudom… igazából örülök neki, tényleg. Lena az állásában marad, és én leszek otthon a kicsivel. Persze ha minden terv szerint megy, és…

Ellie igyekszik közömbös hangon beszélni:

–Tehát ezt akarod?

– Igen. Amúgy se csípem a munkámat. Már rég nem. Ő meg gennyesre keresi magát. Azt hiszem, egész muris lesz a kölyökkel marháskodni otthon.

– A gyereknevelés nem csupa marháskodás – veti ellene Ellie.

– Tudom én. Vigyázz… nézz a lábad elé! – és gyöngéden odébb húzza Ellie-t, nehogy belelépjen a kutyagumiba. – Felkészültem rá. Igazán nem muszáj minden este a kocsmában lógnom. Tovább szeretnék lépni. Nem azt mondom, hogy nem élvezem a bulizást meg a régi haverokat, de néha rám jön, hogy… tudod, hogy hát… talán lassan fel kéne nőni.

– Ne már! – Ellie megragadja a karját. – Átállsz a sötét oldalra?

– Hát, számomra nem ugyanazt jelenti a munka, mint neked. Mert neked az a világ, ugye?

– Hát, majdnem, mondhatnám – ismeri el Ellie.

Csöndben ballagnak néhány saroknyit, távoli riasztók, ajtócsapkodás, civódások elfojtott hangja üti meg a fülüket: városi lárma. Ellie szeret így hazatérni. Felvidítja, megerősíti a baráti társaság, s pillanatnyilag szabadnak érzi magát a bizonytalanság terhétől, amely egyébként az életére nehezedik. Kellemes estét töltött a kocsmában, és hazafelé tart kényelmes, kedves lakásába. Fiatal, egészséges, a hitelkártyája messze a kimerüléstől, boldogan tervezget a hétvégére, és ő az egyetlen az egész társaságból, aki még sosem talált ősz szálat a hajában. Az élet szép.

– Gondolsz néha arra a nőre? – kérdezi Douglas.

– Kire?

– John feleségére. Mit gondolsz, tudja?

Ez elég is ahhoz, hogy szertefoszlassa Ellie boldogságát.

– Nem tudom.

Douglas nem szól. Ellie hozzáteszi:

– Biztos vagyok benne, hogy a helyében én tudnám. John azt mondja, a gyerekek sokkal inkább érdeklik, mint ő. Néha azt hiszem, a nő a lelke titkos felével örül is, hogy nem neki kell vesződnie vele. Hogy én gondoskodom John boldogságáról.

– Aztán a kezed a bilibe ér.

– Igazad lehet. De ha őszintén kell válaszolnom, hát nem. Nem gondolok rá, és nem érzek bűntudatot miatta. Mivelhogy szerintem ez az egész sosem történt volna meg, ha boldogok lettek volna együtt. Ha… hogy is mondjam… igazán lett volna közük egymáshoz.

– Ti, nők olyan torz képet alkottok a férfiakról…

– Miért, szerinted boldog a feleségével? – néz rá vizsgálódva Ellie.

– Fogalmam sincs, hogy boldog-e vagy sem. De nem hiszem, hogy muszáj neki boldogtalannak lennie vele ahhoz, hogy összefeküdjön veled.

A hangulat érezhetően megváltozott. Talán ezért is engedi el Ellie Douglas karját. A sálat igazgatja a nyaka körül.

– Szóval rosszfélének tartasz. Vagy őt.

Hát elhangzott végre. És fáj, hogy éppen Douglastől, a legkevésbé ítélkező barátjától.

– Egyáltalán senkit se tartok rosszfélének. Csak Lenára gondolok, meg hogy mit jelentene neki megszülni a gyerekünket, és azon töprengek, vajon zokon venném-e tőle, hogy a gyerekünknek adja azt a figyelmet, amivel addig engem vett körül…

– Szóval mégis rossz embernek tartod.

Douglas a fejét rázza.

– Nem én, csak… – Megtorpan, és felnéz a sötét égre, míg összehozza a válaszát. – Azt hiszem, óvatosabbnak kéne lenned, Ellie. Nagy marhaság annyit agyalni azon, hogy mit akarhat, meg elemezgetni az SMS-eit. Az idődet pocsékolod. Szerintem ennél sokkal egyszerűbb a világ. Ha valakinek tetszel, és ő is neked, akkor összeálltok, és ennyi. És kész.

– Szép kis világban élsz te, Doug. Csak kár, hogy kicsit se hasonlít az igazira.

– Jól van, beszéljünk másról. Ennyi pia után úgysem érdemes ilyesmit taglalni.

– Dehogynem – csattan fel élesen Ellie. – In vino veritas, hát nem? Nagyon is helyes. Legalább tudom, mit gondolsz. Innen már csak egy ugrás haza. Csókoltatom Lenát!

És megugrik, rohan két sarkon át hazáig, hátra sem nézve régi barátjára.

Összecsomagolják az egész Nationt, takaros kartondobozokba. Költözik az újság a szép új, csupa üveg házába, egy menő rakpartra a város keleti végében. Hetek óta fokozatosan ritkul a szerkesztőség berendezése: ahol azelőtt régebbi számok tornyosultak magasra, akták, mappák és archivált anyag, most üres asztalok hunyorognak a vakító napfényben, és sok-sok négyzetméternyi üres padló – sejteni sem lehetett, hogy ennyi van belőle. Régi történetek emlékei kerültek elő, mint valami régészeti ásatáson, ünnepi zászlók királyi jubileumokról, háborús sisakok, rég feledett díjak tanúsító okiratai. Szabadon futnak a nagy köteg kábelek, felszedték a szőnyegeket, itt-ott az álmennyezeten is lyukak tátonganak, minek következtében egészségügyi és biztonsági szakértők rendeznek sorra hisztérikus jeleneteket, és küldik a jegyzettömbös, szigorú látogatók hadát. A Hirdetési, az Apróhirdetési és a Sportosztály már átköltözött a Compass Quayre. A Szombati magazin, az Üzleti rovat és a Pénzügyi tanácsadás a jövő héten indul, már készülnek. Ellie rovata, a Színesek majd a Hírekkel együtt vonul, gondosan kidolgozott koreográfia szerint, mert míg a Szombati magazin még a régi Turner Street-i szerkesztőségből jelentkezik, a hétfői számnak már mintegy varázsütésre az új címről kell nyomdába mennie.

Az épület, mely majdnem száz éve ad otthont az újságnak, alkalmatlanná vált erre a feladatra, bármily ridegen hangzik is a megfogalmazás. A menedzsment szerint nem tükrözi eléggé a modern újságírásban elengedhetetlen dinamikus, áramvonalas stílust. Túl sok itt a rejtekhely, az zavarja őket, jegyzik meg morogva a zugírók, akik olyan kelletlenül mozdulnak ki a jól megszokott helyükből, mint a hajóroncsokat ellepő tapadókagylók.

– Ünnepelni illenék – szól ki Melissa, a Színes rovat főnöke a csaknem teljesen kiürített irodából. Borvörös selyemruhát visel. Ellie-n úgy hatna egy ilyen, mint a nagymamája hálóinge, Melissán viszont annak néz ki, ami: szemtelenül stílusos darabnak.

– A költözést? – pillant Ellie a mobiljára, melyet elnémítva ugyan, de a keze ügyében tart. A Színesek többi munkatársa hallgat, térdükön jegyzettömbbel.

– Azt. Tegnap este beszéltem az egyik könyvtárossal. Azt mondja, rengeteg régi dosszié van, amibe bele se nézett senki évek óta. Kéne valami a női sarokba ötven évvel ezelőttről. Hogyan változott a hozzáállás, a divat, a nők ízlése. Esettanulmányt akarok, akkor és ma, összevetve, egymás mellett. – Melissa kinyit egy dossziét, és A3-as másolatokat szed ki belőle. Könnyed, magabiztos hangon beszél, mint aki megszokta, hogy figyelnek rá. – Például tessék, a tanácsadó oldalunkról. Mit tehetnék azért, hogy a feleségem csinosabban öltözzön, és jobban adjon magára? Évi ezerötszáz fontot keresek, egyre jobban bedolgozom magam a menedzsmentbe. Igen gyakran kapok meghívásokat üzletfelektől, de az utóbbi időkben kénytelen vagyok elhárítani őket, mert a feleségem, őszintén szólva, slampos.

Kuncogás a teremben.

– Próbáltam már tapintatosan az értésére adni, de csak azt mondja, hogy nem érdekli az öltözködés, az ékszer, a smink. Az igazat megvallva egyáltalán nem úgy néz ki, mint egy sikeres ember felesége, pedig én ezt várnám el tőle.

John említette egyszer, hogy a felesége sem törődik a megjelenésével, mióta gyerekeket szült. Úgyszólván azonnal másra terelte a szót, s nem is hozta fel soha többé ezt a témát, mintha úgy érezte volna, hogy még nagyobb árulást követett el, mint a fizikai megcsalással. Ellie pedig haragudott ezért a lovagiasságért, bár titokban kissé csodálta is érte Johnt.

De a gondolatot nem tudta kiverni a fejéből. Elképzelte John feleségét, amint ápolatlanul, foltos hálóingben egy csecsemőt ringat, s közben a férjével pöröl valami váratlan kiadás miatt. Ellie szerette volna megmondani a férfinak, hogy ő sosem fog így bánni vele.

– Feltehetnénk ezt a kérdést egy mai tanácsadónak is – javasolta Rupert, a Szombati szerkesztője, s előrehajolt, hogy a többi másolatba is belepillanthasson.

– Nem hiszem, hogy szükséges. Hallgasd csak meg a választ: Talán eszébe sem jut a feleségének, hogy maga kirakatba akarja állítani. Talán azt gondolja, hogy férjnél van, boldog biztonságban érzi magát, semmi miatt nem kell aggódnia.

– Ah – sóhajt Rupert –, a dupla ágy mélységes békéje!

– Nemegyszer megfigyeltem már ugyanezt: igen gyorsan tud lejátszódni olyan lányokkal is, akik váratlanul szerelembe esnek, nem csak a régi házasság meleg fészkében elkényelmesedett feleségekkel. Az egyik pillanatban még mintha skatulyából húzták volna ki őket, hősies küzdelmet vívnak a karcsú vonalakért, az öltözékük mindig makulátlan, frissek és illatosak, mint egy tavaszi rét. De jön egy férfi, azt mondja, szeretlek, s a ragyogó leány a következő pillanatban már csak egy trampli. Boldog trampli.

Udvarias, elismerő kacaj hangzik a helyiségben.

– Mit választanátok, lányok? Hősies küzdelem a karcsú vonalakért vagy boldog trampli?

– Láttam is egy filmet erről nemrég… – mondja Rupert, de aztán lehervad a mosolya, mikor észreveszi, hogy a nevetés már elhalt.

– Ezzel az anyaggal igazán kezdhetnénk valamit – int Melissa a dosszié felé. – Ellie, nem nyomoznál egy kicsit délután? Nézz utána, mi használható akad még. Olyan negyven-ötven évvel ezelőttről. Száz, az már túl nagy távolság, az elidegenít. A szerkesztő azt akarja, hogy emeljük ki az idő haladását, a változásokat, de úgy, hogy magunkkal ragadjuk az olvasót.

– Már hogy kutassam át az archívumot?

– Miért, van ezzel valami baj?

Semmi a világon, már annak, aki szereti az idejét sötét pincékben tölteni penészes papírhalmok között, sztálinista gondolkodású, viselkedészavaros férfiak felügyelete alatt, akik a jelek szerint jó harminc éve nem jártak már odafönt a föld színén.

– Dehogyis! – kiáltja vígan Ellie. – Biztosan találok majd ezt-azt.

– Keríts segítséget magadnak, ha gondolod. Úgy hallom, lézengenek néhányan dolog nélkül a divatrészlegnél.

Ellie nem veszi tudomásul, milyen kéjes rosszindulattal mosolyog szerkesztője a gondolatra, hogy az önjelölt kis Anna Wintourokat a pince mélységes fenekére küldheti. Ellie csak arra tud gondolni: Ott rohadjon meg. A föld alatt nem lesz térerő!

– Jut eszembe, Ellie, hol voltál ma reggel?

– Hogyan?

– Ma reggel. Át akartam volna íratni veled azt a dolgot a gyerekekről meg a gyászról. És senkinek gőze se volt, hogy hol jársz.

– Interjún voltam.

– Kivel?

A testbeszéd szakértője most tudományosan megállapíthatná, hogy Melissa mosolya inkább vicsorgásnak nevezhető, gondolta Ellie.

– Egy ügyvéddel. Informátorral. Azt reméltem, hozzájutok valami jó kis anyaghoz a kamaráknál érvényesülő szexizmusról. – Jóformán nem is tudja, mit beszél, már kibökte.

– Szexizmus a Cityben? Nem hangzik valami hű de nagy szenzációnak. Holnap legyél a helyeden időben. Kísérleti magánakciókra meg a szabadidődet használd, ha kérhetlek. Oké?

– Igen.

– Oké. Kétoldalas anyagot akarok az első Compass Quay-i számunkba. Jelszó: plus ça change… – És körmöl a bőrfedelű noteszába. – Divatok, mániák, reklám, problémák, ilyesmi… Hozz pár oldalt még ma délután, és meglátjuk, mit hozhatunk ki belőle.

– Rendben!

Ellie mosolya a legragyogóbb az egész helyiségben. Csak úgy sugárzik róla az elkötelezett dolgozó szelleme, ahogy a többiek nyomában távozik.

A mai napot a modern purgatóriumban töltöttem, gépeli be, közben kortyintva egy kicsit a borából. Az újság archívumában. Milyen jó neked, hogy csak úgy kitalálod, amit írsz.

Üzenetet kapott Johntól a Hotmailen. A férfi firkásznak nevezi magát, ez a közös viccük. Ellie maga alá húzza a lábát, és csak vár, igyekszik akaraterejével rábírni a gépet, hogy válaszoljon.

Pogány beszéd, én imádom az archívumokat, felel a képernyő. Csak várj, legközelebb a British Newspaper Librarybe hívlak találkára.

Ellie vigyorog. Hű, te aztán tudod, hogyan kell udvarolni.

Igyekszem.

Egyetlen emberséges ember volt az irattárosok közt, az egy nagy halom sajtpapírt vágott hozzám. Mondhatom, izgalmas lesz böngészni elalvás előtt…

Megrémül, hogy ez talán túl keserűen hangzik, gyorsan utánabiggyeszt egy smiley-t, aztán meg dühödten átkozza magát, mert eszébe jut, hogy John egyszer cikket írt a Literary Review számára arról, hogy a smiley a kommunikáció rothadásának a jelképe lehetne.

Ironikus smiley volt, írja sietve, és tehetetlenségében az öklét rágja.

Várj, telefon. A képernyő megdermed.

Telefon? A felesége? Dublinban van, egy szállodai szobában. A tengerre néz, azt mondta. Imádnád! Erre meg ugyan mit kellett volna felelni? Akkor legközelebb vigyél magaddal? Nem, túl követelőző. Azt elhiszem? Nem, ez elég gúnyosan hangzik. Igen, írta nagy sokára, hosszú, néma sóhaj kíséretében.

Csakis a saját hibája az egész. A barátai mind ezt mondják. És, szokásától eltérően, most hajlamos igazat adni nekik.

Egy könyvfesztiválon találkoztak Suffolkban. Azzal küldték oda Ellie-t, hogy interjúvolja meg a thrillerírót, aki akkor lett népszerű és vagyonos, amikor feladta a magasabb irodalmi igényeit. John Armour a neve, a hőse pedig, Dan Hobson, szinte képregénybe illő ötvözete minden régimódi férfias erénynek. Az interjúra egy ebéd keretében került sor. Ellie azt várta, hogy az író ingerülten védelmezni fogja választott műfaját, s netalán a könyvbizniszről is elejt néhány panaszos szót – általában úgy találta, hogy írót interjúvolni unalmas és csüggesztő. Pocakos, középkorú, tésztaképű könyvkukacot várt; viszont a férfi, aki felkelt, hogy kezet szorítson vele, magas volt, szikár, napbarnított és szeplős, olyasféle, amilyennek a dél-afrikai farmereket képzeli az ember. Ezenfelül szellemes is volt, elbűvölő, önironikus és figyelmes. Visszájára fordította az interjút, elárasztotta Ellie-t kérdésekkel, aztán meg elmondta neki a nyelvek eredetéről alkotott elméletét, és hogy szerinte a kommunikáció napjainkban veszedelmesen csökevényessé és csúffá fajul.

Mire elérkezett a kávé ideje, Ellie azon kapta magát, hogy jó negyven perce egyetlen szót sem jegyzett le.

– De a hangzását szereti, nem? – kérdezte, amikor kiléptek az étteremből, s elindultak vissza, a könyvfesztivál helyszínére. Tél volt már, a nap épp lebukott a házak mögé, s az utca elcsöndesedőben volt. Ellie tudta, hogy túl sokat ivott, és ott tart már, hogy a szája önállósítja magát, és csak fecseg összevissza, mielőtt még kigondolhatná, mit is akar mondani. Szíve szerint sosem lépett volna ki abból az étteremből.

– Minek a hangzását?

– A spanyolnak. Meg az olasznak. Azt hiszem, ezért van, hogy imádom az olasz operát, és ki nem állhatom a németet. Azok a kemény torokhangok! – Az író elgondolkozott ezen, Ellie pedig pánikba esett a hallgatásától. Dadogni kezdett. – Tudom, a legkevésbé sem trendi, de imádom Puccinit. Imádom a nagy szenvedélyt, azokat a görgetett r-eket, azokat a staccatókat… – És elhalt a hangja, amint megértette, milyen nevetségesen sznobul hangzik, amit mond.

Az író megtorpant egy kapualjban, és gyorsan hátranézett, végig az utcán, aztán visszafordult Ellie-hez.

– Nem szeretem az operát – mondta egyenesen a szemébe nézve, mintha kihívásnak szánná. Ellie érezte, hogy a gyomra összefacsarodik. Jóságos istenem, gondolta magában.

– Ellie – mondta a férfi, miután vagy egy percen át bámult a szemébe. Most szólította először a nevén. – Ellie, be kell ugranom valamiért a szállodába, mielőtt visszamegyek. Nem jön velem?

Még be sem csukta maguk mögött a hálószoba ajtaját, már egymást ölelték, összesimult a testük, a szájuk mohón egymást falta, míg a kezük szédült koreográfia szerint végezte a vetkőzés és vetkőztetés szertartását.

Utóbb aztán, az akkori viselkedésére visszatekintve Ellie folyton azon gondolkodott, előre látható volt-e az ilyen eltévelyedés. Százszor és százszor levetítette magában újra a jelenetet, míg lekopott róla a lényeg, a hallatlan érzelmi töltés, és csak az apró részletek maradtak. Az alsóneműje, a vacak, hétköznapi alsóneműje a nadrágakasztóra hajítva; az, ahogy eszelősen vihognak utána a padlón heverve, a szálloda tarka, szintetikus plédje alatt, meg az a szinte illetlenül vidám mosoly, amellyel a férfi később a kulcsot adja át a recepciósnak.

Két nap múltán telefonált, amikor az eufória már nyomasztóbb érzéseknek adta át a helyét.

– Tudod, hogy nős vagyok – mondta. – Olvastad, amit az újságok irkálnak rólam.

– Elolvastam mindent, amit csak találtam a Google-ban – felelte halkan Ellie.

– Még sosem voltam… még sosem csaltam meg. Még mindig fel sem fogom, mi történt.

– Nyilván az étellel volt valami baj – jegyezte meg csípősen Ellie.

– Nem tudom, mit művelsz velem, Ellie Haworth. Negyvennyolc órája egy szót nem bírtam leírni. – Hallgatott egy kicsit, aztán így folytatta: – Elfelejtem miattad, amit mondani akarok.

Nekem pedig végem, gondolta Ellie. Mert amint megérezte testén a férfi testét, ajkát az ajkán, pontosan tudta – akármit beszélt is a barátainak a nős férfiakról, akármit hitt és gondolt egész életében –, hogy elég csak egyetlen szó Johntól, amellyel elismeri, hogy történt közöttük valami, és neki vége van.

Egy év telt el azóta, és még mindig el sem kezdte keresni a menekvés útját.

John jó háromnegyed óra múlva tért vissza a gépéhez. Ellie közben szintén elment, töltött magának még egy italt, céltalanul lődörgött fel-alá a lakásban, megbámulta az arcbőrét a fürdőszobai tükörben, összeszedegette a szanaszét heverő zoknikat, és a szennyeskosárba hajigálta őket. Amikor megütötte a fülét az üzenetet jelző ping, egyetlen ugrással vetődött vissza a székbe.

Sajnálom. Nem gondoltam, hogy ilyen sokáig fog tartani. Remélem, holnap beszélhetünk.

Ne hívják egymást mobilon, ezt kérte John, mert részletes számlát szoktak kapni.

A szállodában vagy?, kopogja sietve Ellie. Felhívnálak a szobádban. Ritka luxus, ha hallhatják egymás hangját, és Ellie már elepedt érte.

Vacsorára kell sietnem, gyönyörűm. Sajnálom. Máris késésben vagyok. Majd hívlak, csók.

És már el is tűnt.

Ellie az üres képernyőt bámulja. John már biztos a szálloda előcsarnokában ballag, a recepciósokat csavarja az ujja köré, beszáll a kocsiba, amit a fesztivál rendezői szerveztek neki. A vacsoránál szellemes, rögtönzött beszéddel fogja elkápráztatni őket, aztán pedig az asztaltársaságának gyönyörűségére fogja villogtatni mulatságos, kissé ábrándos lényét. Vígan éli az életét odakint a nagyvilágban, míg Ellie mintha félretette volna a magáét a kedvéért.

Hát mi a fenét művel tulajdonképpen?

– Mi a fenét művelek tulajdonképpen? – fakad ki hangosan, és erélyes mozdulattal kikapcsolja a gépet. Csalódottságát kiordítja magából az üres hálószoba mennyezete felé, majd leveti magát a széles, sivár ágyra. A barátait nem hívhatja, túlságosan sokszor végigbeszélték már ugyanazt, és semmi kétsége nincs afelől, mi volna a válaszuk. Mert egyszerűen nem lehet más. Amit Doug mondott, az nagyon fájt. De hiszen ő maga is ugyanezt mondaná, ha valamelyik barátja volna ilyen helyzetben.

Leül a díványra, bekapcsolja a tévét. Nagy sokára a papírhalomra téved a tekintete, és kelletlenül az ölébe nyalábolja, Melissát átkozva közben. Szedett-vedett paksaméta, az irattáros is így mondta, innen-onnan összekotort, dátum nélküli kivágások, amiket még csak kategóriákba sem soroltak.

– Sosem volt időm rá, hogy rendesen kiszortírozzam. Irtózatosan sok van az efféléből.

Az egyetlen ötven év alatti könyvtáros sietett a segítségére. Ellie-nek futólag eszébe jutott, hogyhogy sosem vette észre eddig.

– Nézd át, hátha van közte olyasmi, aminek hasznát veszed – hajolt előre összeesküvő modorban a könyvtáros. – Ami meg nem kell, hajigáld ki nyugodtan, csak a főnöknek egy szót se! Olyan stádiumban vagyunk, hogy végképp nem nyálazhatunk át minden egyes papírt.

Hamarosan világossá is válik, miért nem. Színházkritikák, egy óceánjáró utaslistája, néhány nagyszabású díszebéd menüje. Ellie gyorsan pergeti a sok haszontalanságot, s olykor-olykor a tévére sandít. Ebben aztán nem lesz sok öröme Melissának.

Egy nagy csomó viharvert okirat, orvosi feljegyzésnek tűnnek. Csupa tüdőbetegség, jegyzi meg szórakozottan Ellie. Valami bányászati ügy. Már a szemétbe fordítaná az egész kupacot, mikor kék boríték ötlik a szemébe. Két ujjal kihalássza a kötegből. Kézzel címzett boríték. Kinyitották már. A benne lapuló levél 1960. október 4-én kelt.

Legdrágább, egyetlen Szerelmem!

Amit mondtam, komolyan is gondoltam. Arra a következtetésre jutottam, hogy csak úgy léphetünk tovább, ha egyikünk nagy merészségre szánja el magát. Én nem vagyok olyan erős, mint Te. Amikor először találkoztunk, azt hittem, törékeny kis lény vagy, akit meg kell védenem. Most már tudom, hogy rosszul ítéltem meg magunkat. Kettőnk közül Te vagy az erős, aki tovább tud élni úgy, hogy tudja, létezik ilyen szerelem, és úgy, hogy tudja, ez a szerelem sosem teljesülhet be.

Kérlek, ne ítélj el a gyengeségemért. Egyetlen módon vagyok képes elviselni ezt: ha olyan helyen élhetek, ahol sosem látlak, ahol a lehetőség sem merül föl, hogy megpillantsalak az ő oldalán. Olyan helyen kell élnem, ahol a puszta szükségszerűség kiszorít téged a gondolataimból, percről percre, óráról órára. Nem maradhatok itt.

Elfogadom az állást. A Paddington pályaudvaron leszek, a 4-es peronon, péntek este 7.15-kor, és nincs a világon semmi, ami boldogabbá tenne, mint ha lenne bátorságod, hogy velem tarts.

Ha nem jössz, tudni fogom, hogy bármit érzünk is egymás iránt, az nem elég. Nem foglak hibáztatni, Drágám. Tudom, hogy az elmúlt néhány hétben elviselhetetlen nyomás nehezedett rád, aminek a súlyát én is élesen érzem. A gondolatot is gyűlölöm, hogy én legyek a boldogtalanságod oka.

Várni fogok rád a peronon háromnegyed héttől. Tudd, hogy a szívemet és a reményeimet a kezedben tartod.

Örök híved:

B.

Ellie még egyszer átolvassa a levelet, és csodálkozva érzi, hogy a szeme könnybe lábad. Nem képes levenni tekintetét az energikus, hurkolt írásról – a szavak közvetlensége sokkal szembeszökőbb, mint a negyvennél is több év, mely elválasztja tőlük. Megfordítja a levelet, majd a borítékot vizsgálja, hátha az majd többet elárul. Londonba címezték, a 13-as postafiókba. Nő is lehetett, férfi is. Hát mit tettél, 13-as postafiók, kérdezi magában Ellie.

Aztán felkel, a levelet gondosan visszahelyezi a borítékba, és a számítógéphez lép. Kinyitja a postafiókot, a frissítésre kattint. Nem érkezett új levél a hét óra negyvenötös üzenet óta.

Vacsorára kell sietnem, gyönyörűm. Sajnálom. Máris késésben vagyok.
Később x

ELSŐ RÉSZ

Egyetlen módon vagyok képes elviselni ezt: ha olyan helyen élhetek, ahol sosem látlak, ahol a lehetőség sem merül föl, hogy megpillantsalak az ő oldalán. Olyan helyen kell élnem, ahol a puszta szükségszerűség kiszorít téged a gondolataimból, percről percre, óráról órára. Nem maradhatok itt. Elfogadom az állást. A Paddington pályaudvaron leszek, a 4-es peronon, péntek este 7.15-kor, és nincs a világon semmi, ami boldogabbá tenne, mint ha lenne bátorságod, hogy velem tarts.

FÉRFI NŐNEK, LEVÉLBEN

1

1960 októbere

– Ébredezik.

Suhogó nesz. Egy széket húztak közelebb, összekoccantak a függöny karikái a karnison. Két hang mormolása.

– Szólok Mr. Hargreavesnek.

Kurta csönd következett, lassan eljutottak a tudatáig az állandó zaj különböző rétegei: távoli, elfojtott hangok, áthaladó autók. Furamód mintha valahonnan messze alulról hangzottak volna. Csak feküdt, szívta magába a benyomásokat, melyeket igyekezett leszűrni, kikristályosítani, aztán mintha fogócskát játszott volna az elméje, míg sorra felismerte őket.

Ezen a ponton tudatosodott benne a fájdalom. Fokozatosan, erőszakosan hatolt be a tudatába. Előbb a karja, éles, égő érzés könyöktől vállig, aztán a feje, tompa, hajthatatlan sajgás. Az egész teste fájt, mint akkor, amikor…

Amikor…?

– Két perc múlva itt lesz. Azt mondja, csukják be a zsalugátereket.

Rettenetesen száraz volt a szája. Összecsukta, és gyötrelmesen nyelt egyet. Vizet szeretett volna kérni, de nem jött ki hang a torkán. Résnyire nyitotta a szemét. Két alak mozgolódott körülötte. Valahányszor azt hitte, végre sikerül megállapítania, mik ezek, odébb mozdultak. Kék. Ezek kékek.

– Tudod, ki jött le épp az imént?

Az egyik hang elhallgatott.

– Eddie Cochrane barátnője. Aki túlélte a balesetet. Dalokat ír neki. Pontosabban az emlékére.

– Sose lesz már olyan jó, mint azelőtt, gondolom.

– Újságírók nyüzsögtek nála egész délelőtt. A főnővér már azt se tudja, mihez fogjon.

Nem értette, miről beszélnek. A sajgás a fejében dübörgő, morajló zajjá vált, egyre hangosabban szólt, és ő nem tehetett mást, csak behunyta a szemét, és várt, hogy elmúljon végre. Aztán jött a fehérség, akár egy hullám, és magával sodorta mindenestül. Hálásan, némán sóhajtott, és belesüllyedt, akár egy ölelésbe.

– Ébren van, aranyom? Látogató.

Vibráló folt hajolt fölébe, valami kísértetszerű kép, mely igen gyorsan mozgott, előbb az egyik, majd a másik irányba. Hirtelen egy emlék bukkant fel az elméjében: az első karórája, ahogy a napfényt tükrözte az üvege, és ő a gyerekszoba plafonján táncoltatta ide-oda a fényfoltot, megőrjítve vele a kiskutyáját.

Megint ott volt a kék. Látta, hogy mozog, s mozgását suhogás kíséri. Aztán egy kéz a csuklóján, és éles fájdalomnyilallás, hogy feljajdult tőle.

– Óvatosabban azon az oldalon, nővér – szólt egy korholó hang. – Ez fájt neki.

– Nagyon sajnálom, Mr. Hargreaves.

– A karját műteni kell még. Megcsavaroztuk több helyen is, de ez még semmi.

Sötét árny lebegett valahol a lábánál. Rászegezte a tekintetét, arra próbálta kényszeríteni, hogy szilárd testté sűrűsödjön, ám az éppolyan kevéssé volt hajlandó erre, mint a kékek. Behunyta a szemét.

– Üljön csak le mellé, ha gondolja. Beszéljen hozzá. Hallani fogja.

– És mi van a… az egyéb sérüléseivel?

– Maradni fog egy-két heg rajta, ez a helyzet. Különösen azon a karján. És a feje is nagy ütést kapott, úgyhogy eltart majd egy darabig, míg magára talál. De hát a baleset súlyosságát tekintve azt kell mondanunk, hogy kivételesen szerencsés volt a hölgy.

Rövid csönd.

– Igen.

Valaki egy tál gyümölcsöt helyezett el mellette. Újra kinyitotta a szemét, a tálra meredt, s kitartott, míg a forma, a szín megszilárdult, és elégedetten konstatálhatta, hogy tudja, mit lát. Szőlő, mondta, aztán megismételte magában a némán kimondott szót, szőlő. Úgy érezte, roppant fontos ez a felismerés, ezzel vet horgonyt az új valóságban.

Aztán minden benyomás eltűnt, ugyanolyan gyorsan, ahogyan jöttek, helyüket a sötétkék tömeg foglalta el, amely melléje telepedett. Közelebb hajolt, s ekkor felismerhetővé vált a dohány enyhe illata. A hang puhatolózó volt, kicsit talán röstelkedő is.

– Jennifer! Jennifer! Hallasz?

A szavak olyan hangosan jöttek, olyan erőszakosan.

– Jenny, drágám, én vagyok!

Azon gondolkozott, ez a valaki engedi-e újra, hogy láthassa a szőlőt. Nagyon szükségesnek tűnt, hogy láthassa. Azok a kicsattanó, vörös, tömör kis alakok. Olyan ismerős.

– Bizonyos benne, hogy hall engem?

– Ó, minden valószínűség szerint. Csak talán a beszéd még nehézséget okoz neki.

Mormolás következett, amit nem értett. De lehet, hogy csak felhagyott az igyekezettel. Minden elmosódottnak tűnt.

– Kérem… – suttogta.

– De az elméje nem sérült? A balesetben? Biztos, hogy nem lesz semmilyen maradandó…?

– Amint mondtam már, súlyos ütés érte a fejét, de orvosi szemmel semmi nyugtalanítót nem fedeztünk fel. – Papírzizegés. – Nincs törés, nincs agyi duzzanat. Csak hát az efféle dolgok nem igazán előre láthatók, és az emberek nagyon különböző módokon reagálnak. Úgyhogy csak egy kis türe…

– Kérem… – lehelte alig hallhatóan.

– Mr. Hargreaves! Azt hiszem, beszélni próbál!

– …látni…

Egy arc siklott oda a szeme elé.

– Igen?

– …látni… – A szőlőt, könyörgött volna. Csak hadd láthassam azt a szőlőt megint.

– A férjét akarja látni! – pattant fel diadalmasan a nővér. – Azt hiszem, a férjét szeretné látni!

Csönd támadt, aztán valaki fölé hajolt.

– Itt vagyok, drágám. Minden… minden rendben van!

A fölé hajló test visszahúzódott, és a nő hallotta, hogy valakinek a hátát veregetik.

– Látja, látja? Máris kezd magához térni. Mindent a maga idejében. – Újra férfihang. – Nővér! Szóljon, kérem, a diétásnővérnek, hogy ma estére már kelleni fog étel. Semmi nehéz. Csakis könnyű étel, amit könnyű lenyelni… és egy teát is hozhatna nekünk, ami azt illeti… – Léptek távolodtak, halk hangok mormoltak tovább. A fény kihunyt körülötte, s ez volt az utolsó gondolata: Férjem?

Később, amikor megmondták neki, milyen sokáig volt abban a kórházban, alig tudta elhinni. Az idő széttöredezett, kezelhetetlenné vált, érkezések és távozások tagolták kaotikus tömbökre. Kedd volt, és reggeliidő. Majd mindjárt szerda, ebéd. Úgy látszik, tizennyolc órát átaludt – ezt kissé helytelenítő hangon közölték, mintha udvariatlanság volna ilyen sokáig távol maradni lélekben. Aztán meg péntek lett. Megint.

Néha sötétben ébredt, ilyenkor kicsit fölemelte a fejét a keményített, hófehér párnán, és figyelte az éjjeli kórterem megnyugtató neszeit. A fel-alá siető nővérek puha talpú cipőinek surrogását a folyosón, az olykori fojtott hangú társalgást nővér és beteg közt. Tévézhet is esténként, ha kedve van, mondták a nővérek. A férje privát ellátást fizetett, úgyszólván bármit megkaphatott, amihez kedve volt. Mindig azt felelte, köszöni, nem szeretne. Épp eléggé összezavarta az információk könyörtelen forgataga, semmi szüksége nem volt rá, hogy még az a doboz is a fülébe locsogjon.

Az éberség időszakai szaporodtak és hosszabbodtak. Lassan ismerőssé vált a többi nő arca a kicsi kórteremben. Jobb felől idősebb nő feküdt, szénfekete haja merev, szoborszerű tömbként volt a fejére tűzve, s az arcvonásai állandó enyhe, meglepettséggel elegy rosszallást tükröztek. Minden bizonnyal filmszínésznő volt fiatal korában, de méltóságán alulinak tartja, hogy erről felvilágosítsa a nővérkéket. Parancsoló hangja volt, és nem sokan látogatták. Aztán ott volt a gömbölyded fiatal nő a szemközti teremben, aki hajnalonta csöndesen pityergett. Egy energikus, korosabb asszony – talán dada – minden este kisgyerekeket hozott be hozzá egy órára. A két fiúcska a nő ágyára mászott, és odatörleszkedtek hozzá, míg a dada rájuk nem szólt, hogy „kárt tesznek az anyjukban”.

A nővérek megmondták a többi nő nevét, olykor a magukét is, csakhogy képtelen volt megjegyezni ezeket. Úgy érezte, csalódást okoz.

A Férje, ahogy mindenki emlegette, csaknem minden este eljött. Jól szabott kék vagy szürke szerzsöltönyöket viselt, futólag arcon csókolta, és többnyire az ágy végénél telepedett le. Vigasztalóan csevegett, érdeklődött, hogy elégedett-e a koszttal, és hogy van-e valami extra kívánsága. Olykor egyszerűen csak fogta az újságját, és olvasott.

Jóképűnek találta, olyan tíz évvel lehetett idősebb nála. Magas homloka volt, sasorra és komoly, nehéz tekintetű szeme. Valahol a szíve mélyén tisztában volt vele, hogy ez a férfi az, aminek mondja magát, hogy valóban az ő férje, mégis szörnyen zavarba ejtő volt, hogy semmit sem érez, amikor nyilvánvalóan egészen más reakciót várnak tőle. Néha hosszan bámulta a férfit, mikor az nem vette észre, s csak várta, hogy támadjon benne valami ismerős érzés. Néha, mikor felébredt, azon kapta a férfit, hogy az újság fölött bámul rá, mintha ő is hasonló helyzetben volna.

Mr. Hargreaves, az orvos naponta eljött, megvizsgálta a kórlapját, megkérdezte, tudja-e, hogy hívják, hányadika van, hány óra. Most már mindig helyesen válaszolt. Még azt is meg tudta mondani, hogy a miniszterelnök Mr. Macmillan, s az ő életkora huszonhét év. De az újságcímek még mindig összezavarták, nem boldogult az eseményekkel, melyek az előtt történtek, hogy idekerült volna.

– Megjön majd az is – veregette meg a kezét a doktor. – Ne erőltesse, ne aggodalmaskodjon. Jól van, ezt már szeretem.

És ott volt még az anyja is, aki apró ajándékokat hozott, szappant, drága sampont, magazinokat, mintha ezekkel rábírhatná, hogy jobban hasonlítson egykori önmagára.

– Annyira aggódtunk érted, Jenny drágám – mondta, és hűvös kezét a homlokára tette. Ez nagyon jó érzés volt. Csöppet sem ismerős, de jó. Előfordult, hogy az anyja mondott volna valamit, de félbeszakította magát, és ezt mormolta: – Egyelőre nem szabad kérdésekkel fárasztani téged. Idővel minden visszatér. Megmondta a doktor. Úgyhogy csak ne aggódj.

Nem is aggódom, ezt szerette volna Jenny mondani. Igazán békésen elvolt a maga kis buborékjában. Csak némi bánatot érzett amiatt, hogy nem képes az a személy lenni, amit nyilvánvalóan mindenki elvár tőle. S ezen a ponton, ahol a gondolatai túlságosan zavarossá váltak, csalhatatlanul mindig mély alvásba zuhant.

Végül azt mondták neki, hogy hazamehet. Ropogósan hideg reggel volt, a főváros ragyogó kék téli egén összevissza cikáztak a kondenzcsíkok. Akkor már járkálni is tudott a kórteremben, olvasnivalót csereberélt a többi beteggel, akik a nővérekkel társalogtak, s néha még a rádiót is hallgatta, ha kedve szottyant hozzá. A karját újra megműtötték, és szépen gyógyult, így mondták, bár hosszú, vörös heg húzódott végig rajta, ahol a fémlapkát berakták, és erre borzongató volt ránézni, úgyhogy igyekezett is a blúz ujja alá rejteni. Megvizsgálták a szemét, a hallását; a bőrén begyógyult már a milliónyi karcolás, melyet az összetört üveg okozott. A sebek, horzsolások nyoma elhalványodott, a törött borda és kulcscsont annyira beforrt, hogy akármilyen pózban fekhetett már, nem fájt.

Esküdtek rá akárhányan, hogy minden szempontból pontosan a „régi önmagának” látszik, mintha csak elégszer el kellene mondani, s attól az eszébe jutna, ki is volt ő. Az anyja órákon át túrta a régi, fekete-fehér fényképek halmait, hogy megmutathassa Jennynek a saját életét.

Megtudta, hogy négy éve házas. Gyermekei nincsenek – anyjának fojtott hangjából arra következtetett, hogy ez fájdalmas csalódás volt mindenki számára. London egyik legjobb részén lakott egy igen előkelő házban. Házvezetőnője volt, és sofőrje, és a hozzá hasonló fiatal nők nagy többsége a fél életét adta volna mindezért. A férje bányabiznisszel foglalkozott, igen magas szinten, ezért gyakran kellett utaznia, de annyira rajongott érte, hogy több rendkívüli fontosságú útját is lemondta a baleset óta. A kórházi személyzet olyan áhítattal beszélt róla, hogy Jenny megértette, valóban igen fontos emberről lehet szó, s hogy ennek következtében ő maga is bizonyos tiszteletet várhat el, bár ezt őrültségnek érezte.

Arról nemigen beszéltek, hogyan is került ebbe a kórházba, bár egyszer sikerült belesnie a doktor jegyzetfüzetébe, s így megtudta, hogy autóbalesete volt. Egyszer pedig az anyját faggatta kitartóan, hogy mi is történt, mire az fülig vörösödött, és párnás kis kezét Jennifer kezére téve erősködött, hogy „ne gyötörd magad ezzel, aranyom. Rettenetes… rémes ügy volt ez az egész.” A szeme könnybe lábadt, és Jennifer másra terelte a szót, mert nem akarta felzaklatni.

Csacsogós fiatal lány jött a kórház egy másik részlegéből, hogy levágja és berakja Jennifer haját. Ettől majd mindjárt jobban érzi magát, bizonygatta az élénk narancssárga, sisakforma hajat viselő lány. Jennifernek hiányzott egy kis darabon a haja a feje hátsó részén, le kellett borotválni, hogy összevarrhassanak egy sebet, és a lány azt mondta, varázslatosan el tudja tüntetni az ilyen apró hibákat.

Egy óra sem telt el, s már diadalmas mozdulattal mutatott fel egy tükröt. Jennifer a nőre bámult a tükörben, az meg vissza rá. Egészen csinos, gondolta távoli elégedettséggel. Itt-ott horzsolások, elég sápadt is, de igazán kellemes arc. Az én arcom, javította ki magát.

– Kozmetikumai vannak itt? – kérdezte a fodrászlány. – Az arcát is megcsinálhatnám, ha fáj még a karja. Egy kis rúzs minden arccal csodát művel, asszonyom. Meg egy kis alapozó.

Jennifer egyre csak a tükröt bámulta.

– Gondolja, kéne…?

– Ó, igen. Egy ilyen csinos fiatal nőnek, mint maga. Nagyon visszafogott sminket raknék fel, de rögtön kivirulna tőle az arca. Várjon csak, felszaladok, hozom a készletemet. Most kaptam isteni festékeket Párizsból, meg egy Charles of the Ritz rúzst, ami csodásan fog mutatni magán.

– Nahát, nem elragadó? Nincs is szebb, mint egy szépen kikészített úrinő. Ez mutatja, hogy a jobbfajták közé tartozik – mondta Mr. Hargreaves, amikor vizitre jött. – Alig várja már, hogy otthon lehessen, ugye?

– Természetesen, nagyon kedves – mondta erre udvariasan. Hogyan is értethetné meg vele, hogy fogalma sincs, mi fán terem az az otthon.

Az orvos komolyan nézett rá egy darabig, talán megérezte a bizonytalanságát. Aztán leült az ágy szélére, és a vállára tette a kezét.

– Képzelem, mennyire zavaró lehet, hogy még mindig nem talált rá egészen a régi önmagára, de kérem, ne izgassa magát nagyon amiatt, hogy még nem világos minden. Fejsérülés után igen gyakori jelenség az amnézia. A családja rendkívül segítőkész, és biztos vagyok benne, hogy ha ott találja magát a régi környezetben, a régi életmódban, a régi ismerősök és a régi tennivalók között, akkor hamarosan látni fogja, hogy lassan minden összeáll.

Jennifer jámborul bólogatott. Rég rájött, hogy mindenkinek jobb, ha így reagál.

– Na, most azt szeretném, ha egy hét múlva visszajönne, hogy megnézzem, hogyan javul a karja. Fizikoterápiára is szükség lesz, hogy teljesen rendbe jöjjön. De a legfontosabb most az, hogy pihenjen, lazítson, és semmi miatt ne aggódjon. Érti?

És az orvos már búcsúzott is. Ugyan mit mondhatott volna Jennifer?

A férje valamivel teaidő előtt jött érte. A nővérek díszsorfalat álltak a földszinti recepciónál, hogy elbúcsúzhassanak tőle. Mintha skatulyából húzták volna ki őket, csupa ropogósra keményített, hófehér köpeny. Jennifer még mindig furán gyönge volt, bizonytalanul állt a lábán, és hálás volt a karért, mely támogatta.

– Köszönöm, hogy olyan jól gondoskodtak a feleségemről. A számlát az irodámba kérném, ha lehet – mondta a férfi a főnővérnek.

– Részünkről a megtiszteltetés – felelte az, majd kezet szorított vele, és sugárzóan rámosolygott Jenniferre. – Öröm látni, hogy milyen szépen talpra állt. Nagyszerűen néz ki, Mrs. Stirling.

– Sokkal… sokkal jobban érzem magam. Köszönöm.

Hosszú kasmírkabát volt rajta és hozzáillő dobozkalapka. A férje három teljes öltözetet küldetett be hozzá. A legvisszafogottabbat választotta; nem akarta magára vonni a figyelmet.

Mindenki felkapta a fejét: Mr. Hargreaves nézett ki az irodájából.

– A titkárom azt mondja, hogy újságírók vannak odakint. A Cochrane lányt akarják látni. Talán inkább a hátsó kijáraton távozzanak, ha nem akarnak kellemetlenséget.

– Okosabb lesz úgy. Átküldené, kérem, a sofőrömet?

A kórterem langyos levegője után szörnyű hideg volt odakint. Jennifer alig bírt lépést tartani a férjével, nehezen kapkodta a levegőt. Aztán meg elnyelte a hatalmas, fekete kocsi, belesüppedt a bőrülésbe, és még az ajtó kattanásán is világosan hallatszott, mennyire drága járműben ül. A kocsi lágy dorombolással simult bele a londoni forgalomba.

Jennifer kibámult az ablakon, a távolban, alig láthatóan, ott tolongtak az újságírók a kórház bejáratánál, fülig bebugyolált fotósok babráltak a lencséikkel. Odébb a belvárosi utcák zsúfolásig voltak siető emberekkel, a gallérjuk feltűrve a hideg szélben, a férfiak puhakalapja mélyen a szemükbe húzva.

– Ki az a Cochrane lány? – kérdezte a férfi felé fordulva.

Az épp a sofőrnek motyogott valamit.

– Kicsoda?

– A Cochrane lány. Mr. Hargreaves említette.

– Azt hiszem, valami híres énekesnek volt a barátnője. Ők is belekeveredtek egy balesetbe, röviddel azelőtt…

– Mind róla beszéltek. Az összes nővér a kórházban.

A férfi már nem is figyelt.

– Mrs. Stirlinget letesszük otthon, és amint kényelmesen elhelyezkedett, megyek tovább az irodába – magyarázta a sofőrnek.

– Mi történt vele? – kérdezte Jennifer.

– Kivel?

– Cochrane-nel. Az énekessel.

A férje ránézett, s mintha mérlegelt volna valamit.

– Meghalt – felelte, és visszafordult a sofőrhöz.

Lassan ballagott fel a lépcsőn a stukkódíszes fehér házhoz, és az ajtó, mintegy varázsütésre, megnyílt előtte, mikor a legfelső fokra ért. A sofőr óvatosan letette a bőröndjét a hallban, és visszavonult. A férje a háta mögül odabiccentett egy nőnek, aki a hallban várta őket, a jelek szerint afféle fogadóbizottságként. Középkorú volt már, sötét haját szoros kontyba fogva viselte, ami jól illett szigorú, sötétkék kosztümjéhez.

– Isten hozta itthon, asszonyom – mondta, és kezet nyújtott. A mosolya őszintének tűnt. Erős tájszólásban beszélt. – Nagyon örülünk mind, hogy végre hazajött.

– Köszönöm – felelte Jennifer. Nagyon szerette volna a nevén szólítani, de kínos lett volna rákérdezni, hogy hívják.

Az asszony lesegítette a kabátjukat, majd eltűnt velük a hall túlsó végében.

– Nagyon fáradt vagy? – kérdezte a férje vizsgálódóan félrebillentett fejjel.

– Nem, nem, semmi bajom a világon – tiltakozott Jennifer, és körültekintett, remélve, hátha sikerül eltitkolnia borzongó kétségbeesését, hiszen akárha sosem látta volna ezt a házat életében.

– Most muszáj az irodába sietnem. Tényleg jól elleszel Mrs. Cordozával?

Cordoza. Ez már nem volt teljességgel ismeretlen. Egy pillanatra eltöltötte a hála. Mrs. Cordoza.

– Minden rendben lesz, nagyon köszönöm. Kérlek, ne aggódj miattam.

– Hétre itt leszek…, már ha egészen biztos, hogy jól leszel.

Lerítt róla, mennyire vágyik már elszaladni. Elhallgatott, csókot nyomott Jennifer arcára, majd kurta habozás után elsietett.

Jennifer állt egy darabig a hallban, hallgatta, hogyan hal el odakint a férje lépteinek nesze, majd gyöngéden feldorombolt a nagy kocsi motorja, és ez a hang is beleveszett a távolságba. A ház hirtelen feneketlen barlangnak tűnt.

Megérintette a selyemszegélyű tapétát, megbámulta a gondozott parkettát, a szédítően magas falakat. Aztán levette a kesztyűjét, szándékosan határozott, precíz mozdulattal. És közelebb hajolt a hallban elhelyezett asztalkához, hogy jobban szemügyre vehesse a rajta elhelyezett fényképeket. A legnagyobb egy esküvői kép volt, fényesre csiszolt, díszes ezüstkeretben. Ott látta önmagát, testhez simuló fehér ruhában, arcát félig takarta a kis fehér csipkefátyol, s a férje szélesen mosolygott mellette. Tényleg hozzámentem, gondolta magában. Aztán meg: milyen boldognak látszom.

Ijedtében megugrott. Mrs. Cordoza ott állt előtte, összekulcsolt kézzel.

– Gondoltam, hátha szeretne egy kis teát. Talán kedve volna a fogadószobában teázni. Tüzet is raktam ott.

– Hát az… – Jennifer végignézett a hallon, melynek falain nem kevés ajtó sorakozott. Aztán visszatekintett a fényképre. Nagy sokára szólalt meg újra. – Mrs. Cordoza, kérem… belekarolhatnék magába, csak míg leülök? Valahogy bizonytalanul állok a lábamon.

Utólag már nem is értette egészen, miért nem akarta, hogy az asszony rájöjjön, mennyire nem emlékszik a saját házára. Valahogy úgy érezte, ha elég jól tetteti magát, és mindenkivel sikerül is elhitetni a színészkedését, akkor az végül mégis valóra válik.

A házvezetőnő elkészítette a vacsorát: egytálételt krumplival és gyönge francia zöldbabbal. Odalent hagyta a sütőben, így mondta Jennifernek. Jennifer a férjére várt, egyedül nem akart evéshez készülni: a jobb karja gyönge volt még, félt, hogy elejtené a nehéz, öntöttvas lábast.

Vagy egy órára magára maradt, ezt sétálgatva töltötte a hatalmas házban. Ismerkedett mindennel, amit csak talált, fiókokat nyitogatott, albumokat böngészett. A házam, mondogatta magának újra és újra. A holmim. A férjem. Egyszer-kétszer tudatosan kiürítette az elméjét, és hagyta, hogy vigye a lába oda, ahol a fürdőszoba vagy a dolgozó lehet. Örömmel konstatálta, hogy lényének legalább egy része sejti még, mi hol van. Elnézegette a könyveket a nappaliban, s némi elégtétellel látta, hogy bár sokuk idegen számára, olyanokat is lát szép számmal, amelyeknek a teljes cselekményét fel tudja idézni.

A legtovább a hálószobájában időzött. Mrs. Cordoza már kipakolta a táskáját, s mindent a helyére tett. Két beépített szekrény tele volt makulátlanul tartott ruhákkal. Minden pontosan illett rá, a legelnyűttebb cipők is. A fésülködőasztalkán hajkefe, parfümök, púderek álltak glédában. Az illatok ismerős érzést keltettek a bőrén. A sminkszerek színe jól illett Jenniferhez: Coty, Chanel, Elizabeth Arden, Dorothy Gray. Tükre körül drága krémek és oldatok sorakoztak.

Kihúzott egy fiókot. Sifon, selyem, csipke. Melltartók és egyéb alsónemű. Olyan nő vagyok, aki sokat ad a külsejére, jegyezte meg. Leült, és hosszan nézte magát a háromoldalú tükörben, aztán kefélni kezdte a haját hosszú, kitartó mozdulatokkal. Ezt bizonyára többször is megcsinálom napjában, mondta.

Valahányszor elöntötte volna a furcsaság, idegenség érzete, apró feladatokat talált ki magának: átrendezte a törülközőket a földszinti mosdóban, vagy tányérokat és poharakat tett ki az asztalra.

A férje valamivel hét előtt ért haza. Jennifer a hallban várt rá, frissen kikészítve, s a nyaka, feje körül friss illatfelhő lebegett. Látta, hogy a normális állapot, a hétköznapiság látszata mennyire tetszik a férfinak. Lesegítette a kabátját, beakasztotta a szekrénybe, és megkérdezte, akar-e egy italt.

– Az jólesne, köszönöm.

Jennifer a palackra tette a kezét, de megtorpant egy kicsit.

A férfi odafordult.

– Igen, drágám, az lesz az. Whisky. Kétujjnyit, jéggel. Köszönöm.

Vacsoránál a férfi felesége jobbján ült a hosszú, fényes mahagóniasztal egyik végében, melynek a nagy része üresen, terítetlenül maradt. Segített Jennifernek a gőzölgő ételt a tányérokra szedni. Ez az életem, gondolta magában a nő, míg figyelte a férje keze mozgását. Ezt szoktuk csinálni esténként.

– Gondoltam, meghívhatnánk pénteken vacsorára Moncriefféket. Mit szólsz hozzá?

Jennifer apró falatot kapott be a villáról.

– Azt hiszem, menne a dolog.

– Jól van – bólintott a férje. – Kérdezősködtek rólad a barátaink. Mindenki nagyon szeretné látni, hogy… hogy újra a régi vagy.

Jennifer mosolygott.

– Nagyon… nagyon kedves volna.

– De úgy gondoltam, ezzel azért várhatunk egy hetet vagy kettőt. Csak ha már tényleg szembe tudsz nézni vele.

– Igen.

– Nagyon finom. Te főzted?

– Nem, Mrs. Cordoza.

– Ah!

Csöndben ettek. Jennifer vizet ivott – Mr. Hargreaves eltanácsolta az erősebb italoktól –, és irigyelte a férjét a poharáért. Úgy szerette volna eltompítani valamivel ezt a zavaró idegenséget, élét venni valahogy.

– No és mi újság… mi újság az irodában?

A férje lehajtott fejjel felelte:

– Minden rendben. Valamikor majd el kell utaznom a bányákhoz egy-két héten belül, de előbb biztos akarok lenni benne, hogy egyedül is boldogulsz. Persze segít Mrs. Cordoza is.

Jennifer némi megkönnyebbülést érzett, hogy hamarosan egyedül lehet.

– Biztos vagyok benne, hogy rendben leszek.

– Utána meg, azt gondoltam, elmehetnénk pár hétre a Riviérára. Dolgom is volna arrafelé, meg aztán jót tenne neked a nap. Mr. Hargreaves azt mondja, jót tesz a… hm… sebgyógyulásnak – csuklott el a hangja.

– A Riviérára – ismételte Jennifer. Holdfényes tengerpart villant az emlékezetébe. Nevetés. Pohárcsilingelés. Behunyta a szemét, hátha úgy élesebben látja a futó látomást.

– Gondoltam, mehetnénk kocsival, csak te meg én.

A látomás eltűnt. Jennifer hallotta, hogyan dobog a pulzusa a fülében. Csak nyugodtan, intette magát. Minden visszajön. Mr. Hargreaves megígérte.

– Ott mindig boldognak látszol. Talán boldogabbnak, mint itt, Londonban. – A férfi ránézett, aztán elkapta róla a tekintetét.

Már megint az az érzés, hogy vizsgáztatják. Kényszerítette magát, hogy rendületlenül rágjon és nyeljen tovább.

– Ahogy szeretnéd – felelte halkan.

Csönd telepedett a szobára, csak az evőeszköz neszezett halkan a tányérokon. Milyen nyomasztó hang. Hirtelen úgy érezte, képtelen megbirkózni az étellel.

– Azt hiszem, fáradtabb vagyok, mint gondoltam volna. Nagy baj, ha most inkább fölmegyek pihenni?

A férje is felkelt.

– Meg kellett volna mondanom Mrs. Cordozának, hogy elég volna egy egyszerű vacsora. Felkísérjelek?

– Kérlek, csak sose aggódj miattam – hárította el a férje karját. – Csak fáradt vagyok egy kicsit. Reggelre biztosan sokkal jobban leszek.

Háromnegyed tízkor lépett be a férfi. Jennifer az ágyban feküdt, s igen elevenen észlelte a környezetét, az ágyneműt, a függöny résén bevilágító holdat, a közlekedés távoli hangjait, a taxikat, melyek a közelben álltak meg, hogy kitegyék utasukat, meg egy kutyasétáltató udvarias köszönését. Mozdulatlanná dermedt, mintha azt várta volna, hogy valami hirtelen helyrebillen az elméjében is, ha már a fizikai környezetébe ilyen pompásan sikerült visszailleszkednie.

Ekkor nyílt az ajtó.

A férje nem kapcsolta fel a villanyt. Jennifer hallotta a fogas csikordulását, ahogy a férfi felakasztotta a zakóját, s a halk suppanást, ahogy a cipőt lehúzta a lábáról. Hirtelen megmerevedett az egész teste. A férje – ez a férfi, ez az idegen – mindjárt bemászik mellé az ágyba. Annyira csak azzal törődött, hogyan birkózzon meg a múló percekkel, hogy erről egészen meg is feledkezett. Voltaképpen azt várta, hogy külön hálószobájuk lesz.

Az ajkába harapott, a szemét szorosan zárva tartotta, és igyekezett a lehető leglassabban lélegezni, mintha aludnék. Hallotta, hogy a férfi kimegy a fürdőszobába, megengedi a csapot, energikusan sikálja a fogát, gargarizál. Aztán visszajött, papucsos lába halkan neszezett a szőnyegen, aztán pedig besiklott mellé, a takarók közé. A matrac megsüllyedt, az ágyrugó megcsikordult. Egy percig fekhettek így egymás mellett, s Jennifernek küzdenie kellett, hogy fenntartsa egyenletes légzését. Jaj, kérlek, ne még, esdekelt magában. Alig ismerlek.

– Jenny… – szólt a férfi.

Érezte a kezét a csípőjén, és összeszorította a fogát, hogy meg ne borzongjon érezhetően.

A férfi megsimogatta.

– Jenny?

Hosszan fújta ki a levegőt, ártatlan, mély alvást színlelve. A férfi keze megállt, aztán nagyot sóhajtott, és visszahanyatlott a párnára.