Borítószöveg

1942-ben a tizennégy éves Elżbieta Rabinek örökbefogadó szüleivel és a nagybátyjával él Varsóban. Bár ő maga is átélt már szörnyűségeket, amelyekről azóta sem tud beszélni, mégis naiv azzal kapcsolatban, hogy mi folyik a gettóban néhány háztömbnyire az otthonuktól. Amikor azonban találkozik a szomszédban élő Sarával, aki azon dolgozik, hogy zsidó gyerekeket csempésszen ki a gettóból, Elżbieta számára világossá válik, hogy neki is segítenie kell.

A tizenhat éves Roman Gorka a gettóban él szüleivel, kilencéves testvérével és kishúgával. Mindannyian éheznek, ezért meg kell hozniuk a legszörnyűbb döntést: le kell mondaniuk a legkisebb gyerekről, hogy ezáltal megmenthessék az életét. A mérhetetlen kilátástalanság és elkeseredés meggondolatlan tettekre sarkallja, s ezzel veszélybe sodorja önmagát és mindazokat, akik a gettóban élő gyerekek megmentésén fáradoznak.

Kelly Rimmer a New York Times, a Wall Street Journal és a USA Today bestsellerszerzője. Ausztráliában él. Regényeit – amelyek összességében több mint 1 millió példányban keltek el szerte a világon – eddig több mint húsz nyelvre fordították le.

„Szívszorító regény... az életről, az ellenállásról, a túlélésről és a szerelemről. Lebilincselő olvasmány.” – Lisa Wingate, az Elrabolt életek szerzője

Fordította

Borbély Judit Bernadett

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kelly Rimmer: The Warsaw Orphan

Published by Graydon House, Canada

This edition published by arrangement
with Harlequin Books S.A.

Copyright © 2021 by Lantana Management Pty Ltd

Hungarian translation © 2022 Borbély Judit Bernadett

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Szalkai Diána

Borítókép © Stephen Mulcahey / Trevillion Images

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-604-015-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Lola nénikémnek

1
Roman
1942. március 28.

CSUDA DOLOG AZ EMBERI LÉLEK. A legerősebb részünk – terhek nehezednek rá, mégis ritkán törik össze. Gyenge, esendő testünk foglya, mégsem ismeri a korlátokat. Ezen méláztam, miközben egy balzsamos tavaszi késő délután egy utcai árushoz talpaltunk az öcsémmel a Zamenhof utcán a varsói gettóban.

– Arra is volt egy – mutatott öcsém a tömegben nyílt résre. Bólintottam. Dawideknek olykor szüksége volt rá, hogy apróra elmesélje nekem a munkanapját, és szerencsére nem várt tőlem megjegyzést, mert ugyan hónapok óta gyakoroltuk ezt a rituálét, továbbra sem tudtam, hogy mit mondhatnék.

– Ott, az átjárónál, az egyik háznak a lépcsőjén is volt egy. Nem is kint a járdán, hanem rögtön a lépcsőn.

Belekotortam a zsebembe, hogy megvan-e még a mostohaapámtól kapott szappandarab. A szappan hiánycikk volt a gettóban, ahol a folyóvíz hiánya és a túlzsúfoltság príma táptalajt teremtett a betegségeknek. Mostohaapám szerény fogorvosi rendelőt üzemeltetett lakásunk utcai szobájában, éppúgy kellett neki a szappan, mint bárki másnak, sőt talán még inkább. De bármennyire rá volt is szorulva Samuel a szappanra, fontosabb szempont volt, hogy anyám egyék, ezért jöttünk most ide Dawidekkel. Általában a nő dolgának tartották a piacra járást, csakhogy anyámnak muszáj volt megőriznie minden csepp erejét, és több háztömböt kellett gyalogolni a kereskedőig, akihez Samuel küldött.

– …és volt egy az egyik nagy szemeteskuka mögött. – Dawidek habozott, elhúzta a száját. – Azt hiszem, őt tegnap kihagytuk.

Nem kérdeztem, miből jutott erre a következtetésre. Tudtam, hogy azonnal szaporábban verne a szívem a választól, és elsötétülne a tekintetem. Időnként olyan érzésem volt, hogy a felszín alatt szakadatlanul fortyog bennem a harag – haragudtam a kilencéves öcsémre és családom többi tagjára is. Noha ők semmiről sem tehettek. Nehezteltem Salára, a főnökömre a Nowolipki utcai gyárban, pedig jó ember volt, aki a lelkét kitette értem meg a családomért. Meg minden nyavalyás németre, aki csak a szemem elé került. Rájuk mindig. Főképpen rájuk. Csillapíthatatlan, maró düh itatta át akkoriban a társas érintkezés valamennyi formáját, és bár ez a düh a sorsunkat megfordító németekkel kezdődött és velük is végződött, mindenkin végighullámzott, akit ismertem, mielőtt visszakanyarodott volna oda, ahová tartozott.

– Itt is volt egy tegnap. Az út közepén, a piac bejáratával átellenben.

Erről már korábban részletesen beszámolt nekem Dawidek, de azért hagytam beszélni. Reméltem, hogy a véget nem érő monologizálás megkíméli öcsémet attól a belső gyötrődéstől, amit én éltem át. Irigyeltem a fesztelenségét, ahogy beszámolt a napjáról, még ha a részletek hallatán bűntudat fogott is el. A bűntudattal még meg tudtam birkózni, feltehetően rá is szolgáltam. A harag volt az, ami megrémített. Úgy éreztem, hogy az izzadt tenyeremben szorongatom az önuralmamat, és bármelyik pillanatban elveszíthetem, elég, ha csak rám ijeszt valaki.

Feltűnt az elárusítóstand. Mindig zsúfolásig tele volt az utca egészen a hétórás kijárási tilalom előtti pillanatokig. Kiváltképp nyáron, amikor ájuldoztak az emberek a gettólakásokat megülő fülledt hőségtől, és mellesleg a benti zsúfoltság semmivel sem volt jobb a kintinél. El sem tudtam képzelni, hányan élhetnek a gettó falai mögött – Samuel egymillióra taksálta a számukat, a velünk szomszédos hálószobában lakó Kuklińska asszony szerint jóval többen lehettek, míg anyám meggyőződéssel vallotta, hogy talán csak százezren vagyunk. Én csupán annyit tudtam, hogy nem a mi lakásunk az egyetlen a gettóban, amelyet egy családra terveztek, és jelenleg négynek ad otthont – valójában sokan még ennél is cudarabb körülmények között laktak. Jóllehet kiapadhatatlan beszédtéma volt a népességszám, engem nem érdekelt különösebben. A saját szememmel láttam, a saját orrommal éreztem, hogy akárhányan élünk is a gettó falai közé zárva, jócskán többen vagyunk a kelleténél.

Alighogy megpillantottuk az árus asztalát, egy világ omlott össze bennem: a kofa már szedelődzködött – nem maradt portékája. Csalódott voltam, de nem lepődtem meg: vajmi kevés esély mutatkozott rá, hogy kapunk még ennivalót ezen a késői órán, pláne egy szappanforgácsért. Elhaladtunk Dawidekkel egy tojást árusító bolt mellett, de ott złotyt kérnek a tojásért, nem érik be egy darab szappannal.

– Várj meg itt – mondtam az öcsémnek, aki egy vállrándítással letelepedett az egyik lakás lépcsőjére. Hagyhattam volna, hogy kövessen, de akármilyen mélyre süllyedt is a családunk a megszállás évei alatt, nem állhattam, ha Dawidek nézi, ahogy koldulok. Odapillantottam rá, hogy megjegyezzem a helyzetét, és átverekedtem magam a járdán topogó embereken, akik elválasztottak a kofától. Mielőtt akár csak egyetlen szót is szólhattam volna, ő a fejét rázta.

– Sajnálom, ifiúr. Nincs már semmim a számodra.

– Samuel Gorka fia vagyok – feleltem. Ez az igazság túlzó leegyszerűsítése volt, de így legalább tudta, hová tegyen engem. – Aki megcsinálta magának a fogát, emlékszik? Néhány hónappal ezelőtt. A Miła utcában van a rendelője.

Felismerés villant az asszony tekintetében, de változatlanul gyanakvóan nézett rám.

– Emlékszem Samuelre, és hálás vagyok neki, de ez semmin se változtat. Nem maradt ennivalóm.

– Az öcsém és én napközben dolgozunk. És Samuel is. Tetszik tudni, mennyire elfoglalt, hogy segítsen a magafajtákon. Csak az a baj, hogy beteg van a családban, és…

– Minden tiszteletem az apádé, fiacskám. Derék ember, és jó orvos. Bárcsak segíthetnék, de sajnos kifogytam. – Az asztal meg a háta mögött lévő, üres faláda felé intett, aztán, mintha csak az igazát bizonygatná, széttárta a kezét.

– Nem tudok kihez fordulni. Csak maradt valami. Én biztos éhesen fogok ma lefeküdni, de nem hagyhatom, hogy… – Elhallgattam, annyira rám telepedett a kilátástalanság. Úgy megyek haza, hogy nem viszek ételt anyámnak, és emiatt a legszívesebben ott helyben a csatornába bújtam volna. Hanem veszedelmes dolog a reménytelenség, mert rendre a nyomában jár egy gonosz testvérkéje. A reménytelenség tétlen érzelem, természetes folyománya viszont cselekvésre sarkallt, annak pedig aligha lesz jó vége. Ökölbe szorítottam a kezem, ujjaim rázárultak a szappanra. Előhúztam a zsebemből, és a kofa felé nyújtottam. Ő a tenyeremről az arcomra nézett, aztán türelmetlenül sóhajtott, közelebb hajolt, úgy sziszegte:

– Megmondtam. Nincs már eladásra szánt árum. Korábban kell jönnöd, ha ételt akarsz.

– Nem jöhetünk korábban. Hát nem érti?

Egyikünknek ki kellene maradnia a munkából. Samuel semmiképpen nem tehette meg; így is alig bírta tartani a lépést – többnyire napkeltétől egészen a kijárási tilalomig fogat húzott. Nemigen fizették meg a munkáját, mióta a betegeihez hasonló átlagos családok olyan szűkösen éltek, mégis nélkülözhetetlen feladatot teljesített – nem csak azért, mert némi enyhet kínált a minden egyéb tekintetben végtelen szenvedéseknek kitett embereknek. Samuel időnként szívességet tett egyik-másik zsidó rendőrnek, sőt olykor egy-egy arra járó német katonának is. Volt egy elmélete, mely szerint egy nem túl távoli napon még hasznosnak bizonyulnak ezek a szívességek. Én kevésbé voltam bizakodó, de megértettem, hogy nem zárhatja be a boltot. A pillanat, amikor Samuel leteszi a lantot, egyúttal a helyzetünkkel való őszinte szembenézés pillanata lenne számára, és amint ez megtörténik, menthetetlenül közelebb kerülne a kétségbeeséshez, amit én minden egyes nap minden egyes másodpercében éreztem.

– Másod nincs? Csak a szappan? – kérdezte váratlanul az asszony.

– Ez minden.

– Holnap. Gyere vissza holnap ilyentájt. Majd félreteszek neked valamit, de ennyicske szappanért? – A fejét ingatta, és az ajkát biggyesztette. – Ne számíts sokra. Hátha találsz addig valami mást cserében.

– Nincs semmi más – feleltem elszorult torokkal. De legalább együttérzést olvastam ki az asszony szeméből, így végül bólintottam. – Igyekezni fogok. A holnapi viszontlátásra.

Ahogy sarkon fordultam, felmerült bennem, hogy benézek a tojásoshoz, habár pontosan tudtam, hogy a szappankám nem ér egy egész tojást. Nem ér az még egy felet sem itt, a piacon, és a boltosok amúgy is mindig többet kérnek, mint az utcai árusok. Talán kaphatnék egy kis héjat. Megőröljük, és anyám megihatná vízzel elkeverve. Folyamodtunk már ehhez a módszerhez. Nem mérhető ugyan az igazi ételhez, de segíthet az éjszaka átvészelésében. Ártani aligha árt.

Megfordultam, hogy hazainduljak, és kis híján orra buktam az idegességtől. Dawidek nem mozdult el a korábbi helyéről, és most két zsidó rendőr állt fölötte. Hozzám hasonlóan öcsém is magasra nőtt a korához képest – anyai nagyapánk öröksége bizarr megjelenést kölcsönzött nekünk Samuel vagy anyánk mellé állva, akik kisebb termetűek voltak. Öcsém ennek ellenére túl cseppnek tűnt ahhoz, hogy hatósági közegek szorítsák sarokba egy lakás küszöbén. Pillanatok alatt vérontásig fajulhatott a helyzet. A rendőrök némelyike jóindulatú, sőt barátságos volt, mások vérengzők és erőszakosak, és nem tudhattam, hogy Dawideket most épp milyen szólította le. Dörömbölt a szívem, miközben utat törtem magamnak a tömegben, abban a biztos tudatban, hogy a közbeavatkozásom akár azt is eredményezheti, hogy lelőnek.

Annyi mindenen mentem már keresztül, annyi mindent láttam, és végig egyvalami tartotta bennem a lelket: a családom, elsősorban Dawidek. Ő volt számomra a legdrágább a világon, áradó tisztaság egy végtelenül gonosz környezetben. Némely napokon csak olyankor éreztem magamat nyugodtnak belül, amikor esténként játszottunk vagy beszélgettünk – csak ebben lelhettem nyugalomra. Nem élhettem az öcsém nélkül, úgyhogy már eldöntöttem, meg sem próbálom, ha esetleg odáig fajul a helyzet.

– Dawidek? – szólítottam, amikor közelebb értem. Mindkét rendőr felém fordult. A baloldalt álló magasabbik úgy mért végig, mintha egy girhes, fegyvertelen tizenhat éves is fenyegetést jelenthetne. Okosabb lett volna hagynom, hogy Dawidek kidumálja magát. Kilencévesen már hozzá volt szokva, hogy megvédje magát a gettó groteszk, mérgező közegében. Egész álló nap egyedül végezte a munkáját, ahogy én is az enyémet. Eszesnek kellett lennie, hogy akár csak egy óráig is kibírja, nekem pedig bíznom kellett abban, hogy képes rá.

Mégsem sikerült meggyőznöm magam, hogy legyen eszem, még ha pontosan tudtam is, hogy amit tenni készülök, azért a legjobb esetben is durva ütlegelés lesz a büntetésem. Még akkor sem bírtam visszafogni magam, amikor a rendőrök adtak nekem egy második esélyt, hogy elhúzzam a csíkot. Rám se hederítve ismét a testvéremre fordították a figyelmüket.

– Hé! – kiáltottam olyan erővel, hogy a hangom bezengte az utcát, és tucatszám kapták oda a fejüket az emberek. – Hiszen még gyerek! Nem csinált semmi rosszat!

Gondolatban már a következő lépésemet terveztem. Patáliát rendezek, esetleg meglököm valamelyik rendőrt, és amikor felém fordulnak, hogy elagyabugyáljanak, Dawidek elfuthat. Sosem kellemes a fájdalom, de a fizikai kín hatásosan el tudja terelni a figyelmet a lelki gyötrődésről, aminél nincs rosszabb. Egyet talán én is oda tudok majd csapni, talán jól is esne. Ám ekkor öcsém előrelépett, feltartotta a kezét, és kijelentette:

– Ők a felügyelőim, Roman. Csak felügyelik a brigádot. Csak beszélgettünk.

Görcsbe rándult a gyomrom. A torkomban dobogott a szívem, és forró lett a kezem. Éreztem, hogy céklavörös a képem a szégyentől meg az izgalomtól. Feszült csendet követően, amely mintha örökké akart volna tartani, a két rendőr kedélyes pillantást váltott, egyikük hátba veregette Dawideket, majd rajtam nevetve folytatták útjukat. Dawidek csüggedten csóválta a fejét.

– Mire volt ez jó? Ugyan mit tehettél volna, ha tényleg bajban vagyok?

– Sajnálom – szabadkoztam a hajamba túrva. – Elvesztettem a fejem.

– Mint mindig – dünnyögte Dawidek, és hozzám igazította a lépteit, miközben megindultunk a rendőrök nyomában a lakásunk felé. – Hallgass apánkra. Hajtsd le a fejed, dolgozz keményen, és reméld a legjobbakat. Okosabb vagy te annál, hogy folyton ilyen buta döntéseket hozzál.

Általában idegtépő volt hallgatni, ahogy kisöcsém az atyai bölcsességet visszhangozza ugyanolyan hangnemben és ugyanazzal a türelmetlenséggel a hangjában, ám most annyira megkönnyebbültem, hogy csak összeborzoltam a haját, és erőtlenül felnevettem.

– Hú, de bölcs vagy a kilenc éveddel.

– Vagyok olyan bölcs, hogy tudjam, nem kaptál ételt anyánknak.

– Elkéstünk – feleltem, és lenyeltem a gombócot a torkomból. – A kofa azt mondta, jöjjünk vissza holnap. Félretesz nekünk valamit.

– A hosszabbik úton menjünk haza. A Smocza utcai szemeteskukákban néha kincseket lehet találni.

Nem mi voltunk az egyetlen nélkülöző család a gettóban. Valamennyien éheztünk, és minden morzsát pillanatok alatt megtaláltak, még ha egy szemeteskukában kellett is kotorászni érte. Mégsem akaródzott hazamennem a zsúfolt lakásunkba, hogy látnom kelljen mostohaapám szemében a csalódottságot, vagy anyáméban az éhséget. Hagytam Dawideket előremenni, és szótlanul baktattunk tovább, csak ő törte meg hébe-hóba a csendet.

– Egyet itt szedtünk össze. Ott meg egy másikat. Amott Mordechai segített nekem az egyikkel.

Közben befordultunk egy csendes mellékutcába, és felfigyeltem rá, hogy Dawidek rendőrei ott mennek előttünk, jó néhány méter távolságban.

– Vissza kéne fordulni. Nem akarok zűrt azokkal az alakokkal – mormogtam.

Dawidek a fejét rázta.

– Kedvelnek engem. Szívósan dolgozom, és nem csinálok nekik gondot. Most, hogy már nem akarod megöletni magad, nem fognak zaklatni minket, ha észrevesznek egyáltalán.

E pillanatban az alacsonyabbik rendőr a jobb oldali járda felé fordította a tekintetét, és megállt. Továbbintette a társát, azután elővett valamit a zsebéből, és leguggolt. Túl messze voltam tőle, így a szavait nem hallhattam, de láttam a szomorúságot a szemében. Aztán felegyenesedett, és sietve felzárkózott a társa mellé. Dawidekkel folytattuk utunkat, de én csak akkor értettem meg a szomorúság okát, amikor odaértünk, ahol a rendőr az imént lecövekelt.

Lassan két éve éltünk már a gettóban. Kezdettől rosszak voltak a körülmények, és szinte minden új nap új megpróbáltatásokat hozott. Megtanultam szemellenzőt viselni és kizárni rabtársaim össznépi fájdalmát és szenvedését. Bejártam a gettót, a Kisgettót is a takarosabb lakásaival, ahol az elit tagjai és a művészek éltek látszólagos nyugalomban, meg a Nagygettót is, ahol a miénkhez hasonló családok zsúfolódtak össze és küzdöttek az életben maradásért jóval keservesebben. A Chłodna utcai gyaloghíd kötötte össze a két világot és emelte a gettólakókat az úgynevezett „árja polákok”, sőt még a németek fölé is, amikor azok átmentek alatta. Mindig megmosolyogtatott ennek az iróniája, valahányszor átkeltem a hídon. Néha csak azért mentem át rajta, hogy jobb kedvre derüljek.

Úgy ismertem a gettót, mint a tenyeremet, és minden részletet kiszúrtam, még ha megtanultam is minél kevésbé tudomást venni a látottakról. Közömbös maradtam, ha egy korosabb férfi vagy asszony megragadta a kezemet, amikor elhaladtam mellette, hátha megszánom néhány falattal. Meg se rezzentem, ha a szemem láttára lőttek agyon valakit. És mindenekelőtt megtanultam pillantásra se méltatni a járdaszélen heverő szerencsétleneket. Az éberség volt a túlélés egyetlen módja, ezért mindent látnom kellett, ugyanakkor el kellett sajátítanom azt a képességet, hogy mindenen átnézzek. Csak úgy voltam képes uralni lángoló dühömet, ha eltemettem magamban.

Hanem a rendőr most felhívta a figyelmemet egy mészárszékre illő látványra egy hajdani ruházati bolt előtt. Már régen kifogyott az áru az üzletből, azóta családok elszállásolására használták a helyiséget. Most zsákvászon fedte a széles kirakatüveget a kandi tekintetek elől; és a kirakat előtt egy kisgyerek feküdt hasmánt a járdán. Volt még benne élet, de éppen csak.

A gettó hemzsegett az utcagyerekektől. Tömve voltak az árvaházak, ami azt jelentette, hogy akik nem rokonok vagy jószívű idegenek gyámságába kerültek, azokat sorsukra hagyták. Láttam elhagyott gyerekeket, és mégsem láttam őket. Bármely másik napon e mellett a gyermek mellett is elmentem volna. A saját családom biztonságáról és jólétéről sem tudtam gondoskodni, így jobbnak tűnt továbbmenni, megkímélni magam még több kiszolgáltatottság fájdalmától. Ugyanakkor kíváncsi voltam, hogy mit adott a rendőr a gyereknek, így már akkor nézelődni kezdtem, amikor még csak közeledtünk a kislány felé, próbáltam rájönni, mi kelthette fel a férfi figyelmét, és mit tett le a földre.

Az éhezés megbolygatta a gyerekek normális fejlődését, mégis úgy saccoltam, hogy két- vagy hároméves lehet a kislány. Ugyanaz az üres kifejezés ült az arcán, mint amit a legtöbb ilyen korú gyereknél láttam. Foltokban kihullott a haja, és puffadt volt a meztelen hasa meg a lába. Valaki elvette a ruháját, csak a rongyos alsóneműt hagyta rajta; tudtam, miért.

Ez a gyermek reggel már nem lesz életben. Amikor olyannyira legyengültek, hogy segítséget sem volt erejük kérni, már nem sok volt nekik hátra, és ez a kislány jócskán túljutott azon a ponton. Tompa, barna szemében csak feladás és agónia látszott.

A kezére siklott a pillantásom, tenyérrel felfelé fordította, mintha Istennek mutatná. Egyik keze üresen hevert mellette a járdán. A másikban azonban volt valami. Kenyér. A rendőr egy falat kenyeret nyomott a kezébe. Az ennivalóra meredtem, és összefutott a nyál a számban. Csak kínoztam magam, de könnyebb volt a kenyérre nézni, mint a gyerek kifejezéstelen szemébe.

Dawidek némán állt mellettem. Anyámra gondoltam, és leguggoltam a kislány mellé.

– Szervusz – mondtam esetlenül. Nem felelt. Alaposabban is megszemléltem az arcát. Kiálló járomcsontját. Az arcához képest nagynak tűnő szemét. Gubancos haját. Valaki egykor fésülgette, és alighanem csinos fonatokba rendezte. Hajdanán mosdatták ezt a gyereket, és esténként ágyba dugták, közben a füléhez hajoltak, és azt suttogták, hogy szeretik, hogy különleges, s hogy szükségük van rá.

Most száraz és cserepes volt az ajka, szája sarkában alvadt vér feketéllett. Szúrt a szemem, és csak egy pillanattal később jöttem rá, hogy a könnyeimet igyekszem visszatartani.

– Meg kell enned a kenyeret – unszoltam halkan a kislányt. Megrebbent a szeme, pislantott, aztán lecsukódott a szemhéja. Lélegzett ugyan, de zörgött a mellkasa, és tudtam, hogy közvetlenül a haláluk előtt adnak ki ilyen hangot, amikor már köhögni sincs erejük. Legördült egy könnycsepp az arcomon. Behunytam a szemem, de most nem feketeséget láttam, hanem a kislány arcát.

Ezért kellett nekem a szemellenző, mert ha túl közel merészkedik az ember a szenvedéshez, az beleég a lelkébe. Most már a részem volt ez a kislány, és a fájdalma is része volt az enyémnek.

Ugyanakkor azzal is tisztában voltam, hogy nem tudja megenni a kenyeret. A rendőr jót akart, de későn érkezett a segítség. Ha nem viszem el a kenyeret, akkor majd megteszi a következő arra járó. Egyvalamit megtanultam a gettóban, hogy ha oszt is áldást az élet, a végén mindig csattan az ostor. Lehet, hogy Isten szerencsében részesít bennünket, ennek azonban ára van. Elviszem a kenyeret, és éjjel meghal a gyerek. És ez még csak nem is a vége a tragédiának. Bizonyos értelemben épp a kezdete.

Jó erősen megdörgöltem az arcomat, aztán mielőtt a lelkiismeretem közbeszólhatott volna, kikaptam a kenyeret a gyerek kezéből, és a zsebembe süllyesztettem. Majd felálltam, és nem néztem vissza a kislányra. Mentünk tovább Dawidekkel.

– A kicsikkel könnyebbnek kéne lennie. Nem kell megkérnem a nagyobbakat, hogy segítsenek őket felemelni, mert szinte nincs súlyuk. Könnyebbnek kéne lennie, nem? – kérdezte Dawidek filozofikus húrokat pengetve. Mélyet sóhajtott, majd fájdalommal a hangjában hozzátette: – Őt egyedül is fel tudom majd emelni holnap reggel, de attól még nem lesz könnyebb.

A szerencse folytán a gettó azon kevés gyárának egyikében kaptam munkát, amelynek egy jólelkű zsidó volt a tulajdonosa, nem pedig valami német üzletember, aki csak a rabszolgamunkát akarta kihasználni. Ez viszont azzal járt, hogy amikor keresett engem a rendőr, hogy segítsek nekik összeszedni a hullákat az utcákról napfelkelte előtt, a testvérem maradt a háztartásunkban az egyetlen alkalmas személy.

Amikor Dawideket először fogták be erre a visszataszító feladatra, ott akartam hagyni az állásomat, hogy megmentsem ettől. Csakhogy a hullagyűjtésért nem járt fizetség, míg a gyári állásomban élelmiszerrel fizettek nekem – mindennap meleg ebédhez ültem le, és a családtagjaim is részesülhettek a fejadagomból. Ez a kislány meghal az éjjel, és hajnalra a kisöcsém már fel is pakolta egy kordé hátuljára. Egy csapat gyerekkel és serdülővel, a rendőr felügyelete alatt, elvonszolja a kordét a temetőhöz, ahol a tetemeket több tucat másikkal együtt beleborítják egy gödörbe.

Sötétvörös, erőszakos düh vont hályogot a szememre, és a zsigereimig hatolt az égbekiáltó igazságtalanság. Aztán Dawidek sóhajtott egy nagyot, és előrehajolt, hogy elkapja a tekintetem. Rám mosolygott, és bátor mosolya megbillentette világom tengelyét, végül éreztem, ahogy elűzi a dühömet.

Uralkodnom kell magamon. Nem hagyhatom, hogy úrrá legyen rajtam a harag, mert a családom számít rám. Dawidek számít rám.

– Hogy fog örülni anyánk a kenyérnek! – mondta éppen, és felcsillant a nagy, barna szeme a gondolatra, hogy örömöt szerezhet az anyjának. – Így holnap Eleonora is több tejet kap majd, ugye?

– Igen – feleltem, és a hangom éppolyan üres volt, mint a szavak. – Valódi áldás ez a falat kenyér.

2
Roman

– ÜGYESEK VAGYTOK, FIÚK. Nagyon ügyesek vagytok – mondta anyám, szabad kezében dajkálva a kenyeret, a másikkal újszülött húgomat fogta, aki ezalatt elkeseredetten szopta anyám mellét. – Hol szereztétek? Az utcai árustól?

– Nagyon együttérző volt – feleltem, gondosan kerülve mind az igazat, mind azt, hogy hazudnom kelljen. Nem beszéltünk össze Dawidekkel, hogy el kell titkolnunk a kenyér eredetét. Nem volt rá szükség.

Anyám ragyogó mosolyt vetett ránk. A szobánk padlójára terített matracon ült, mellette a mostohaapám, aki szintén büszkén mosolygott. Később majd el kell neki mondanom, hogy még megvan a szappan, mivel előre tudtam, hogy amint anyám végez a kenyérrel, a mostohaapám máris amiatt kezd idegeskedni, hogyan és honnét szerezzük meg a holnapi betevőt, hacsak be nem avatom a tervembe. Egyelőre azonban csak örültem a szemében csillogó boldogságnak.

– Ez egy csoda – jelentette ki anyám. – Ma megáldottak minket.

A háború előtt a családom egy tágas, háromszobás lakásban lakott a nyüzsgő Miła utcában, Varsó zsidó negyedének szívében. Mostohaapám vezető fogorvosként dolgozott a saját klinikáján néhány háztömbnyire az otthonunktól, a fölöttünk lévő lakás pedig a szüleié volt. Nem voltunk tehetősek, de kényelmesen éltünk. Több osztályt is átugrottam elemiben, és keresztül-kasul bejártam Varsót a villamossal a középiskolába menet, Dawidek nemrégiben kezdte meg a tanulmányait egy zsidó iskolában, a lakástól alig egy ugrásra. Anyám a háztartást vezette, ráérő idejében meg egy leveskonyhán végzett kisegítő munkát.

Ma ugyanaz a Miła utcai három hálószobás lakás az otthonunk, de rajtunk kívül Samuel szülei is ott laknak, valamint idős barátaik, a Kukliński házaspár, és a Frankel és a Grobelny család. Grobelnyék azelőtt egy kis lakásban laktak fölöttünk, ugyanazon az emeleten, mint Samuel szülei. Az emberek első tömeges beáramlásakor elkövették azt a hibát, hogy lejöttek hozzánk látogatóba, és nyitva felejtették az ajtajukat. Mire visszatértek, két család már el is foglalta a lakásukat, amit aztán soha nem kaptak vissza. Akkor még öttagú család voltak, aztán néhány héttel később Grobelny urat agyonlőtték a nyílt utcán, és a következő télen a két idősebbik gyereket elvitte az influenza. Grobelna asszony összeomlott, szinte csak vegetált, így totyogós korú gyermeke, Estera a többi felnőtt gondozására szorult. Grobelna asszony Esterával a lakásunk étkezőjén osztozott, éjjelente együtt aludtak egy heverőn.

Frankelék egy magyar cigány család voltak, László és Judit, meg a hétéves ikergyerekeik, Imri és Anna. Már azelőtt is tömegnyomor volt nálunk, hogy nagyapám tavaly ősszel beállított Frankelékkel. Nem győzött szabadkozni, holott zsúfolt háztartásunk nem hivatalos feje lévén ő volt odahaza a döntnök. Meglátta Lászlót az utcán koldulni, miközben Judit egy szemeteskuka mögé húzódott be a gyerekekkel a csípős szél ellen.

– Nem helyes, hogy télvíz idején az utcán kelljen hálniuk azoknak a gyerekeknek, pedig tudnánk nekik helyet szorítani idehaza.

Igyekeztünk igazságosan felosztani a lakást – Grobelnyék foglalták el az étkezőt, a teljes családom Samuel és anyám korábbi hálószobáját, Frankelék kapták meg az én szobámat, a nagyszülők és Kuklińskiék pedig Dawidek szobáját. A nappalinkból lett Samuel rendelője. A gettó területén minden lakásban több család szorongott összezárva, mivel a németek nemcsak a környező településekről, hanem Németországból és más európai országokból is idetelepítettek embereket.

Amikor a gettó köré felhúzták a falat, egyúttal a vizet is elzárták, így a vasútállomáson működő csaphoz kellett kijárnunk. Mivel anyámat lefoglalta Eleonora, a nagyszüleim és Kuklińskiék szépkorúak és gyöngék voltak, mindenki más pedig dolgozott napközben, Juditra hárult a háztartás vízadagjának beszerzése. Reggel-este megtette az utat mindkét kezében vödörrel. S még ez is vajmi kevés volt. Mint minden egyebet, a vizet is be kellett osztanunk, egyetlen cseppje sem mehetett kárba. Judit mesterien értett az újrahasznosításhoz. Miután megfőzte az ételdarabkákat, ugyanabban a vízben mosta ki a ruháinkat, végül a vizet a vécéöblítéshez használta.

Hogy jutottunk idáig? Valaha naponta meleg vízzel mosakodtam, volt elegendő ennivalóm, és el sem tudtam volna képzelni olyan mardosó éhséget, amely lüktető fájdalomként fészkel a gyomorban. Két és fél éve szálltak meg minket, amiből csaknem két évet már a gettóba zárva töltöttünk, és még ennyi idő eltelte után is sikerült néha meggyőznöm magam afelől, hogy életünk totális összeomlása csak egy rossz álom. A rémálomba illő gettóbeli létezés időnként valóban szürreális és álomszerű képet öltött. Hogy is lehetne valóságos mindez? Hogy sodródhattunk át az általunk ismert életből ebbe ilyen rövid idő alatt? Hogy vehettem ki a falat kenyeret egy haldokló gyerek kezéből, hogy megajándékozzam vele anyámat? És hogy lehet anyám annyira éhes, hogy egy száraz kenyércsücsök is örömkönnyekre fakasztja?

Próbáltam nem gondolni a kislány élettelen tekintetére meg a felrepedt, véres szája sarkára, de valahányszor a kenyérre pillantottam, megjelent előttem az arca. Hogy eltereljem a figyelmemet, egy darabig anyám körül álldogáltam, aztán kinyújtottam a kezem a karjában szuszogó kisbaba felé. Anya rám mosolygott, Samuel pedig kivette a kenyeret anyám kezéből, hogy ő átadhassa nekem a kishúgomat.

Eleonora. A csodagyermek, aki még tovább bonyolította az amúgy is komplikált életünket. Az utcákon történetek keringtek terhességmegszakításra kényszerített asszonyokról, gondolkodás nélkül lelőttek nőket csupán azért, mert állapotosok voltak, még újszülötteket is gyilkolt az SS, a családjuk szeme láttára.

Nagyanyám vállalta magára a családi fejadag begyűjtését, miután már nem lehetett elrejteni anyám pocakját. A fejadag ugyancsak a kínzás egy fajtája volt – családi adagnak csúfolták azt a leginkább zabkására emlékeztető kulimászt, amit a zsidó rendőr kanalazott az edényünkbe egy német szigorú felügyelete mellett. Elnyújtott éhhalálra voltunk kárhoztatva. A teljes háztartásunk együttes fejadagja alig fedezte volna egyetlen felnőtt táplálékszükségletét.

Samuel szerint anyám alultápláltságával valóságos csoda volt, hogy sikeresen kihordta a húgomat, annak bizonysága, hogy Isten szándéka volt a gyermekáldás. Szerettem Eleonorát, mégis ellentmondásos érzésekkel töltött el a jelenléte. A szoptatás kizsigerelte anyámat, ráadásul az is egyre világosabbá vált, hogy nincs elég teje Eleonora táplálásához. Húgom, amióta hat hete megszületett, egyfolytában nyugtalan volt, aztán felfigyeltem rá, hogy kezdenek furcsán meghosszabbodni a csendesebb periódusai.

Azt mondogattam magamnak, hogy a növekedés az oka, s ahogy a kisbabák cseperednek, egyszerűen megtanulnak nyugton maradni. A lelkem mélyén tisztában voltam vele, hogy csak áltatom magam. Nyertünk ugyan némi időt az úgynevezett csodakenyérrel, de a tragédia ott ólálkodott a küszöbünkön. Darabokra tudtam volna tépni a világot a gondolattól, hogy Dawideknek az én húgom csöpp testét kell feltennie arra a bizonyos kordéra.

Semmit sem tehettem, amivel változtathattam volna a helyzetünkön, legfeljebb naponta küszködtem azért, hogy valami ennivalót szerezzek, és csak még egy kis időt nyerjek.

– Ma kihúztam egy idős asszony rossz fogát – újságolta Samuel, miközben anya apró harapásokkal rágcsálni kezdte a kenyeret. – Azt mondta, rebesgetik, hogy hamarosan mindenkit keletre fognak szállítani.

– Keletre? – kérdezett vissza anyám a homlokát ráncolva. – Mi van keleten?

– Egy munkatábor. Treblinka, az erdő mellett. Az asszony úgy hallotta, hogy a németek hatalmas gyárakat húztak fel ott, és mindenki azokban fog dolgozni, termékeket állítunk elő a németeknek, nem csak azok a kevesek, akiknek van munkaengedélyük.

Hallgattam, mert előre tudtam, hogy mi következik. Mindig voltak pletykák, és mindig Samuel hallotta őket elsőként, mert akárcsak Dawidek, ő is barátságos természetű volt, és vidám, és a munkája természetéből adódóan hamar a bizalmukba fogadták a páciensei. Néhány hetente sor került köztünk egy-egy ilyen beszélgetésre, és bár a pletykák változtak, a beszélgetés menete ugyanaz maradt. Samuel sosem okozott csalódást. Vett egy mély lélegzetet, széles mosoly terült el a képén, és bátorító ölelésbe vonta anyámat.

– Látod, Maja, én megmondtam! A németek belátták, hogy hibát követtek el, amikor ennyi embert összezsúfoltak ilyen körülmények közé. Nemsokára átszállítanak minket az erdő mellé, ahol lesz elég hely, étel és víz mindenkinek, és annak rendje és módja szerint meg tudunk majd fizetni az eltartásunkért. Dolgoztatni akarnak, igaz? Logikus, hogy olyan helyre visznek, ahol erősek maradunk a munkához. – Samuel Dawidekre pillantott, aki kavicsokat tologatott körbe a padlón, mintha játék autók volnának. Majd rám nézett, és elmosolyodott. – Meglátod, Roman. Hamarosan minden jobb lesz. Csak idő kérdése.

Anyám némán csippentett a kenyérből, a lehulló morzsákat a szoknyáján gyűjtötte. Amikor lenyelte a falatot, megnyalta az ujját, és felszedegette a morzsákat a szoknyájáról. Végül rám nézett, és a pillantása többet mondott minden szónál. Belefáradt – belefáradt a helyzetünkbe, és belefáradt abba, hogy Samuel csökönyösen hárítja azt a nyilvánvaló tényt, hogy menthetetlenül halálra vagyunk ítélve. Fennhangon ritkán beszélt erről. Feltűnt nekem, hogy a terhessége alatt, majd az Eleonora születését követő hetekben anyám mind kevesebb hajlandóságot mutatott a németek végső célját illető gondolatai kifejtésére. Amikor bezártak minket a fal mögé, akkor még tele volt harci kedvvel, és szorgalmasan kereste a kiutat. Aztán a múló idő a lelkét is éppúgy kimerítette, mint az erőtartalékait, és anyám most már csupán árnyéka volt egykori önmagának. Tudtam, hogy Samuel is látja ezt, és gyakran tűnődtem azon, hogy nem a helyzetünk reménytelenségét kompenzálja-e, amikor rákezd a nevetségesen bizakodó szónoklataira.

– És ha ami az erdőben vár ránk, még ennél is rosszabb? – szólalt meg anyám óvatosan.

– Ennél is? – ismételtem meg hitetlenkedve. Nem tudtam elképzelni rosszabbat. Nekem ez maga volt a földi pokol, ahogy azt ember csak képzelheti.

– Dawidek, édesem, hoznál nekem a vödörből egy csésze vizet ehhez a finom kenyérhez? – kérdezte anyám szelíden. Dawidek gondosan elrendezte a kavicsait a padlón, és kiment. Anyám egyenesen a szemembe nézve suttogta: – Sok szóbeszédet hallani. Pletykák jönnek és mennek, tudod, hogy van ez. Nem akarlak megijeszteni, de ma Judittól azt hallottam, hogy a piacon egyesek azt beszélik, megszökött egy ember egy chełmnói táborból. Judit azt mondja, ez az ember látta a bizonyítékot, hogy a németek meg akarnak szabadulni tőlünk.

– Megszabadulni? Hányunktól? – kérdeztem a homlokomat ráncolva.

Anyám elfordította a tekintetét, majd halkan azt felelte:

– Talán mindnyájunktól.

– Badarság – méltatlankodott Samuel. A fejét csóválta, aztán felkiáltott: – Dolgoztatni akarnak, Maja! Miért ölnének meg mindenkit, ha egyszer munkára kellünk nekik? Próbálják kiterjeszteni a birodalmat egész Európára, és egyedül ebben a gettóban elegendő ruhát termelnek a gyárak a teljes hadseregük számára, nem beszélve a munícióról, amit mi állítunk elő. Mellesleg, eddig miért hagytak életben, ha később úgyis végezni akartak volna velünk? És hogy tudnának végezni mindnyájunkkal? Az lehetetlen. Nevetséges elképzelés.

– Tényleg olyan lehetetlen? – kérdezte anyám békétlenül. – Mindazok után, amit tettek velünk, hogy hiheted, hogy nem lennének képesek rá?

– Mert ők is emberek, Maja!

Most Samuelen volt a sor, hogy felemelje a hangját, és ezt éppen akkor tette, amikor Dawidek elkerekedett szemmel visszajött a szobába, pajzsként tartva maga előtt a csésze vizet. Egyikünk sem mozdult, jóllehet nekem a hideg futkosott a hátamon. A hosszú évek alatt, mióta Samuel jelen volt az életemben, csupán két ízben voltam tanúja, hogy felcsattan. Az első egy örömkiáltás volt, amikor anyám bejelentette, hogy Dawidekkel várandós. A második alkalommal veszekedtek, közvetlenül azelőtt, hogy a németek fallal zárták körbe a gettót. Anyám el akarta hagyni a várost. Samuel meggyőződéssel hitte, hogy folytathatja majd a fogorvosi praxisát a régi klinikán, és ilyenformán el tudja majd tartani a családot.

– Ezek nem emberek, Samuel – szólaltam meg elszorult torokkal. – Hogy is gondolhatod ezt azok után, amiket láttunk?

Samuel lehunyta a szemét, de a lélegzése reszelőssé vált. Láttam a szórt fényben, hogy ökölbe szorult a keze. A következő pillanatban görcsösen kifújta a levegőt, és azt suttogta:

– Hinnem kell benne, hogy valahol mélyen elrejtve mégiscsak van irgalom a kínzóinkban, mert ha nincs, akkor oda minden remény. És nemcsak a mi számunkra, Roman, hanem az emberiség egésze számára, mert ha egyszer vége lesz is ennek, újra meg újra előtörhet az emberi lélekből a gonoszság.

Dawidek végre megmozdult, és odanyújtotta anyámnak a vizet. Ő búbánatos, bocsánatkérő mosollyal elfogadta, és halkan megköszönte. Öcsém visszatért a kavicsaihoz, hogy folytassa a játékot. Azt hittem, lezártuk a beszélgetést, de összerezzentem, amikor Samuel hirtelen hozzátette:

– Te nem hallottál valamit?

Felpillantottam, és zavarba estem, mert hozzám intézte a kérdést.

– Hogy hallottam volna?

Megvonta a vállát.

– Az üzemben nem beszélnek a fiúk?

Elfojtottam egy grimaszt. Nagyon is beszéltek a fiúk az üzemben, de én csak elkerülhetetlen esetben csatlakoztam a társalgáshoz. Eleinte nem így volt. Tucatnyian voltunk, akiket Sala ugyanazon a napon alkalmazott. Három barátom lett abból a brigádból: Leonard, Gustaw és Kazimierz. Együtt tanultuk meg működtetni a gépeket, és hamarosan azon kaptam magam, hogy örömmel járok be dolgozni. A fanyar humorú Leonard mindig megnevettetett, Gustaw meg éppúgy ügyvéd akart lenni, mint jómagam – ha valaha is módunk lesz majd folytatni a tanulmányainkat. Vele számos intellektuális témát találtunk, ami frissen tartotta az elménket. Kazimierznek jó kapcsolatai voltak, és minden módszert ismert, amivel feketepiaci ételhez és egyéb javakhoz lehetett hozzájutni.

Leonard ment el elsőnek – tífuszos lett, és pár napra rá meghalt. Gustaw egyszerűen eltűnt. Odamentem a házukhoz, amikor nem jött dolgozni, és a szülei el sem tudták képzelni, mi történhetett vele. Kazimierz elvesztése volt a legkegyetlenebb: víg négyesünk immár hónapok óta két főre zsugorodott, amikor egy nap megjelent a gyárban a Gestapo, hogy elhurcolja üvöltve rúgkapáló cimborámat. Láttam, mennyire megviseli Gustaw szüleit fiuk váratlan eltűnése, ezért magamra vállaltam, hogy felkeresem Kazimierz anyját, és beszámolok neki a történtekről. Ezt követően tudatosan váltam emberkerülővé. A keservesebbik úton tanultam meg, hogy a magány nehezen túlélhető, a gyász azonban még annál is rosszabb.

Egy asztalnál ülve kattogtattam a varrógépet, szemben egy hasonló korú fiúval. Noha jó egy éve dolgoztunk már együtt, és ő többször is megpróbált beszédbe elegyedni velem, még a rendes nevét sem tudtam. A többiek Galambnak hívták. Fogalmam sem volt, hogy ez csúf- vagy becenév, és egyáltalán honnét ered. Nem barátkoztam vele azon egyszerű oknál fogva, hogy hallottam a pletykákat – sok más üzembeli fiúhoz hasonlóan ő is kacérkodott a földalatti mozgalommal. Egyszer már végignéztem, ahogy a Gestapo elhurcolja egy barátomat, ha újra meg kell történnie, legalább egy idegennel történjen.

Szimpatizáltam azokkal, akik az ellenállásnak dolgoztak. Bennem is felmerült a csatlakozás gondolata, de ezek csak gyerekes fantáziák voltak, tudtam, hogy soha nem lesz belőlük valóság. Semmiféle ellenálló tevékenység nem menthetné meg a családomat attól, amin keresztülmennek; valójában csak bajt hoznék a családra, ha beállok az ellenállók közé. Egyébként is, valahányszor felmerült a téma, Samuel megesketett, hogy távol tartom magam tőlük. Nem azért berzenkedett a földalatti mozgalomtól, mert elvi problémája volt az ellenállással, ő a realitással nem tudott szembenézni – ez volt a baj.

Végtére is, ha Samuelnek van igaza, és a németek előbb vagy utóbb javítanak a ránk kényszerített pokolbéli körülményeken, akkor nincs túl sok értelme az életünk kockáztatásával harcolni ellenük.

– Nem kvaterkázok a munkahelyemen – mondtam velősen. Mocorogni kezdett a kis Eleonora, úgyhogy megigazítottam a karomban, és óvatosan ringattam, ahogy anyámtól láttam.

– Körbeérdeklődhetnél – mondta anyám szelíden, esdeklő pillantást vetve rám. – Valami készül, Roman. Tudod, hogy Grobelna asszony másod-unokatestvére a tanácsnál dolgozik, és ez az unokatestvér állítólag célozgatott rá, hogy hamarosan meg változni fognak a dolgok. Tudom, hogy nem sokat tehetünk a saját védelmünk érdekében, de ha legalább annyit tudnánk, hogy mégis mire számítsunk… – Elhallgatott, majd erőtlenül hozzátette: – Ha tudnánk, hogy mi lesz, legalább alhatnék éjjelente. Még ha valami rossz közeleg, akkor is inkább tudni akarom.

Rögtön Galamb jutott az eszembe. Anyám egyszerű kérést intézett hozzám, amit nemigen utasíthattam vissza.

3
Emilia

SOSEM ÁLLT SZÁNDÉKOMBAN lázadozni. Persze kíváncsi voltam, és talán kissé konok… annyi bizonyos, hogy idegen terep volt nekem Varsó, több száz kilométerre a korábbi életemben az otthonomnak nevezett falutól.

De hogy lázadtam volna? Nem. Ez a vonás nem tartozott a természetemhez. Ha nekem szegezték volna a kérdést, hogy miért lázadok, alighanem értetlen képet vágok, és gőzöm se lett volna, hogy miről beszélnek. Ártatlanul csaltam, ha létezik ilyen. Életem minden területén elvesztettem az irányítást, és majd tizennégy évesen egyszerre voltam koravén és érzelmileg fejletlen. Mivel sehogy sem tudtam zöld ágra vergődni a kusza érzéseimmel, olyan elkeseredett vágy ébredt bennem a függetlenségre, hogy annak még a látszatáért is bármit megadtam volna. Napról napra többtucatnyi kis döntést hoztam, de mindet az örökbe fogadó szüleim, Truda és Mateusz vizsla tekintetétől kísérve – kivéve az este fél hat és fél hét közé eső becses órában meghozott döntéseimet. Rendszerint akkor hagytam faképnél az ebédünkkel foglalatoskodó Trudát, hogy levonuljak a lépcsőn színleg az előcsarnokba, ahol aztán egy hátsó ajtón kisurrantam abba a kis udvarba, amelyet kizárólag az épületünk lakói használhattak.

Truda nem szerette, ha kimászkálok az udvarra, és kikötötte, hogy napközben semmiképpen ne menjek oda. Egy sikátorra nyílt, amelyen a közeli piacra tartó emberek lerövidítették az utat, és mivel a lakásunk csupán néhány háztömbnyire volt a fallal körülkerített zsidó negyedtől, olykor német katonák is elvetődtek arra. De hat órakor már bezárt a piac, és szellősre ritkult a sikátor gyalogosforgalma. Truda és Mateusz biztonságban akart engem tudni, és ezért mindent meg is tettek, azt azonban még Mateusz is belátta, hogy nem élhetek egy harmadik emeleti lakásba bezárva.

– Egy dolog a biztonság – mondta egyszer –, de az is szempont, hogy megmaradjon az ép esze. Legalább egy rövidke időre mindennap ki kell engednünk, hadd ízlelje meg a szabadságot.

Így született meg a döntés, hogy esténként kimehetek az udvarra. Örültem neki, még azután is, hogy Mateusz félrevont, és figyelmeztetett, hogy ez kiváltság, nem jog.

– Tudod, hogy nem babra megy a játék, úgyhogy légy óvatos. Érezd jól magad az udvar békés csendjében, ne állj szóba senkivel, és utána rögtön gyere vissza. Rendben?

– Ígérem – feleltem, és el voltam szánva rá, hogy méltó leszek a bizalmukra.

Csakhogy… mivel a magányos almafa meg a kissé elburjánzott kert volt minden mulatságom, már az első héten hülyére untam magam, így más szórakozási lehetőségeket kezdtem keresni. Azóta, amint becsukódott mögöttem a lakásunk ajtaja, rögtön jobbra fordultam, hogy benézzek Sarához, az asszonyhoz, akivel a harmadik emeleten osztoztunk.

Néha eltűnődtem, hogy Truda talán cseppet sem helytelenítené a Saránál tett látogatásokat. Végtére is Sara ápolónőként és szociális munkásként dolgozott, minden tekintetben feddhetetlen nő volt. És ugyan szinte semmit sem tudtam az életéről, annyit mégis, hogy egyedül él, és úgy találtam, hogy felvidítják a látogatásaim. Egyébként jobbára azzal töltöttük az időt, hogy Sara leckéket adott fel nekem a nővérkézikönyvéből, vagy megengedte, hogy besegítsek neki a nagyra törő hímző-kötő vállalkozásaiba. Merőben ártatlanul telt tehát a közös idő, feltehetően nem is lett volna szükség titkolóznom, csakhogy én szerettem, hogy rejtve marad a szüleim elől ez a lopott óra. Sara felnőttként kezelt engem, nem gyerekként, és csak igen ritkán tagadta meg a választ a kérdéseimre, még ha azok ügyetlenre vagy kínosra sikeredtek is. Sara volt az, aki figyelmeztetett a havibajom várható érkezésére közvetlenül az első alkalom előtt, és a szex alapvető technikáját is ő magyarázta el nekem.

Túl drága volt számomra a hónapok során kettőnk közt kialakult valószerűtlen kötelék, hogysem veszélyeztessem azt.

Így aztán minden délután megvártam, míg Truda elmerül a vacsorakészítésben. Kimenős ruhát vettem fel, jó hangosan elköszöntem, aztán amilyen fürgén csak tudtam, benyúltam a bejárati ajtónál lévő előszobaszekrény kis fiókjába. Kivettem Sara pótkulcsát, hogyha netán későn érne haza a munkából, majd kisurrantam a lakásainkat összekötő folyosóra, és nem balra, hanem jobbra fordultam.

Egy apróság volt ez, amit én irányítottam. Én voltam érte a felelős. Pindurka hatalom. És mint kiderült, ennyi bőven elég is volt.

Semmi sem utalt arra, hogy ez az este Sarával bármilyen szempontból más lesz, mint a többi. Egy pulóvert fejtettünk fel, hogy Sara újra felhasználhassa a teljesen jó fonalat egy másik elképzeléséhez, és a szívének kedves könyvekről beszélgettünk. Felajánlotta, hogy kölcsönadja nekem az Éjjelek és nappalok első részének viharvert példányát kedvenc írójától, Maria Dąbrowskától. Elfogott a pánik a nagylelkű ajánlattól, mert nem tudtam elképzelni, mivel magyaráznám meg a könyvet a kezemben, amikor majd hazamegyek Trudához és Mateuszhoz.

– De ha el vagy látva olvasnivalóval, máskor is elviheted – mondta Sara, amikor a hallgatásom már túl hosszúra nyúlt.

Mikor a nappaliban álló ingaórán majdnem fél hét volt, akkurátusan letettem a fonalat, és Sara kikísért. Pontosan kellett indulnom, ugyanis Mateusz katonás napirendet követett, és mindig hat óra harmincöt és hat óra negyven között ért haza.

– Viszlát holnap – mondtam az ajtót kinyitva, és meglepetésemre örökbe fogadó apám állt az ajtó túloldalán egy kisebb csomaggal a kezében. Ő is éppúgy meghökkent, mint én.

– Elżbieta… – szólított a Varsóba költözésünkkor felvett álnevemen. Sok idő eltelt azóta, de én még mindig gyűlöltem ezt a nevet. Vér szerinti anyám belehalt a szülésbe, de apám egyszer azt mondta nekem, hogy hallotta őt beszélni hozzám végig a várandóssága alatt, és már a kezdet kezdetén Emiliának szólított. Árulásnak tetszett most hallgatni az Elżbietára, még ha megértettem is, hogy nincs más választásom. Ám ez még a kisebb gondom volt, ugyanis Mateusz tekintete ide-oda járt köztem és Sara között, aztán elkeskenyedett a szeme. – Meglep, hogy itt látlak. – Sosem nézett még rám így.

– Én csak… én…

Cserfes ifjú életemben először nem találtam a szavakat. Saráról Mateuszra néztem, próbáltam kiötleni, miként fonhatnám össze kettős hazugságom szálait. Van-e mód úgy elmagyarázni a helyzetet Mateusznak, hogy Sara számára ne derüljön ki: nem lenne szabad a lakásában tartózkodnom.

Ha volt is erre mód, nekem nem jutott eszembe.

– Á, csomag Piotrtól? Köszönöm, Mateusz. Biztos a cukor, amit kértem tőle – mondta Sara, azzal előrehajolt mellettem, hogy átvegye a pakkot Mateusztól. Aztán felém fordulva helyesen értelmezte a feszült csendet, és könnyeden így szólt: – De kicsi Elżbieta, te most tilosban jársz, ugye?

Éreztem, hogy elfutja a pír az arcomat, és túl elhasználtnak érződött a levegő Sara szűk előszobájában. Fejvesztetten viharzottam el Mateusz mellett, és visszaszaladtam a szobámba.

– Hogy gondoltad ezt, Elżbieta?

– Nem tudom.

– De hát miért csináltad?

– Nem tudom.

– Nem érted, milyen veszélyes ellenszegülnöd nekünk? – csattant fel Truda, és el nem hullajtott könnyek csillogtak mogyoróbarna szemében. – Azok után, amit érted tettünk, hogy vagy képes így elárulni minket?

Nem hatott meg a siránkozása, noha jól tudtam, hogy megkerülhetetlen igazság rejlik a színjáték mögött. Amikor Trudával és Mateuszsal elhagytuk a városkánkat, Trzebiniát, először Łódźba mentünk. Akkoriban Mateusz már évek óta nem látta a fivérét, de kétségbe voltunk esve, és nem volt kihez fordulnunk. Piotr bácsi łódźi gyárának munkafelügyelőjétől értesültünk arról, hogy Piotr éppen Varsóban indítja be az üzletet, úgyhogy továbbutaztunk, és végül egy itteni szállodában bukkantunk rá. A háborút megelőzően többször is voltam szállodában a vér szerinti apámmal, de nem ismertem senkit, aki olyan gazdag lett volna, hogy bármelyikben lakhatott volna. Piotr bácsi, alighogy megtaláltuk, unokahúgául fogadott engem, és zokszó nélkül változtatott az életmódján – kibérelt egy lakást, ahol mindannyian együtt éltünk, és sikerült hamis papírokat varázsolnia nekem, hogy biztonságban legyek.

Nem igazán tudtuk, szükséges-e egyáltalán hamis személyazonossággal élnem, ám Piotr bácsi eltökélt volt.

– Ha csak egy kis veszély is mutatkozik, jobb hamis nevet felvenni – győzködött minket, és máris intézkedett.

Mateusz egy könyvelőcégnél helyezkedett el jelentéktelen bérért, és én pontosan tudtam, hogy a megérkezésünk óta Piotr bácsi anyagi támogatását élvezzük. Trudától és Mateusztól is rosszulesett, hogy neheztelnek rám, Piotr bácsi neheztelése viszont súlyos lelki fájdalmat okozott. Joviális ember volt, könnyen mosolygott és kapta elő a vodkát, ha ünnepelni vagy szomorkodni kellett. Sosem láttam még dühösnek. Fogalmam sem volt, hogy dühös is tud lenni. Erre most itt mereszti rám a szemét a drótkeretes okuláréja fölött, és megfeszül az álla.

Mélységesen szégyelltem magam. Összefontam a karomat a mellemen, és leszegtem az állam, hogy minél kisebb legyek. Olyan érzés volt, mintha egy kerek órája lángolna a képem, azóta, hogy Mateusz fülön csípett. A dorgálás is ugyanannyi ideje tartott.

– Sara azt mondta, hetek óta majd mindennap átjártál hozzá. Ha barátra vágysz, elintézem neked, hogy játszhass Katarzynával! – kiáltott fel Truda. Katarzyna Mateusz egyik munkatársának a tizenkét éves lánya volt. Aranyos lány, de én zavarba ejtően butácskának és éretlennek találtam.

– Katarzyna unalmas – csattantam fel. – Még gyerek!

– Te is az vagy – mutatott rá Mateusz az ő béketűrő szelídségével, habár a tekintete arról árulkodott, hogy ő is éppolyan feldúlt, mint Truda és Piotr bácsi.

– Az ember nem marad gyerek, ha egyszer belenézett a fivére halott szemébe. Aki végignézi, ahogy ártatlan apja az egész közösség szeme láttára hal meg, az nem gyerek többé.

Pár pillanatig az összes felnőtt szótlanul bámult rám, félbeszakadt a dorgálás, és egyszerre szánakozással fordultak felém.

– Alig ismerjük Sarát – tette hozzá Truda megenyhülve. – Az, hogy kedveled őt, nem jelenti, hogy megbízhatsz benne.

– Egyetértek, hogy Katarzyna észszerűbb választás volna Elżbieta számára, ugyanakkor azt is tudnotok kell, hogy Sara nem jelent fenyegetést ránk – vetette közbe Piotr bácsi körültekintően.

– Minden tiszteletem mellett, Piotr – kezdte Mateusz, Piotr bácsi azonban megrázta a fejét, és túlharsogta a fivérét.

– Hidd el, Sara túlságosan jó ahhoz, hogy a németeknek dolgozzon. Kedves, jólelkű asszony, ápolónő, a közjóléti és népegészségügyi ügyosztályon dolgozik.

– Ő a barátom. Egy csomó mindent tanulok tőle, még… – A védelmezése feletti elszántságomban majdnem kimondtam, hogy Sara anatómialeckéket ad nekem, de ahogy Truda szemébe néztem, ráeszméltem, hogy örökbe fogadó anyám talán nem repesne ettől. – Még kötünk is. Meg hímezünk.

– Sajnálom, Elżbieta. Látom, hogy nagyon a szívedbe zártad Sarát, de engedetlen voltál, és visszaéltél a bizalmunkkal. Muszáj tiszteletben tartanod a kívánságainkat – mondta tagoltan Mateusz.

Ellöktem a székemet az asztaltól, és felálltam. Nem tudtam, miért keserít el ennyire, de halálosan elszomorított a gondolat, hogy épp azt az egyetlen dolgot kell elveszítenem, amire ráhatásom van. Ezért ahhoz a módszerhez folyamodtam, mint a legtöbb kamasz, amikor zavarban van, szégyelli magát, csalódott, és dühös: azok ellen fordultam, akik a legjobban szeretnek.

– Utállak titeket! Mindkettőtöket! Tönkretettétek az életemet! Bárcsak…

– Emilia – szólt fahangon Piotr bácsi, és olyan ritkán hangzott el az igazi nevem, hogy döbbenten hallgattam. Amikor ránéztem, már valamicskét szelídült az arckifejezése. – Hadd adjak neked egy tanácsot, gyermekem. Sose mondj olyat haragodban, amit aztán megbánhatsz. Eredj a szobádba, hadd beszéljek Trudával és Mateuszsal.

Könnyek csípték a szememet, amikor kimentem. Az ágyra vetettem magam, és mindenféle elhamarkodott gondolat kavargott a fejemben. Felmerült bennem, hogy elszököm, aztán elvetettem az ötletet. Aztán arra gondoltam, hogy csak azért is átlógok Sarához, de ezt is elvetettem. Truda és Mateusz reakciója azt sejtette, hogy véget értek számomra a szabadság szűkre szabott időszakai.

Csalódottságom és zavarom igen hamar új érzéseknek adta át a helyét: a szégyennek és a megbánásnak. Truda és Mateusz nem tette tönkre az életemet, megmentettek, sőt ezáltal éppen a saját életüket döntötték romba. Apámat az egész falu szeme láttára végezték ki a háború elején. Truda és Mateusz még ugyanaznap befogadott a családjába. Trzebiniában nehézzé vált az élet, ahogy máshol is ebben a hatalmas országban, örökbe fogadó szüleim mégis, a körülmények ellenére aránylag kényelmes életmódot alakítottak ki, még a háború alatt is jól éltek. Piotr bácsihoz hasonlóan Mateusz is örökölt az apjuktól egy szép bevételt termelő textilgyárat. Trzebiniai otthonunk nagy és takaros volt, a barátaink melegszívűek és számosak.

Aztán a múlt évben az éjszaka közepén betoppant hozzánk a fivérem, Tomasz, és másnap ebédidőre minden megváltozott. Tomasz zsidókat bújtatott, amiért kivégzés járt – nem csupán neki, de a közvetlen családtagjainak is. Lehetetlen helyzetbe került az én bátor, remek bátyám. Lebuktatták, és tudta, hogy a jegyese megmentése érdekében kénytelen lesz feladni magát, ami egyúttal biztos halált jelent a számára, és utolsó élő családtagjaként én is veszélybe kerültem. Fogalmunk sem volt arról, hogy tudnak-e a németek a létezésemről, tudják-e, kik az új családom, vagy egyáltalán keresnek-e engem. Mateusz és Truda azonban a menekülés mellett döntött, mintha közvetlen életveszélyben lettem volna. Önként feladtak mindent csak azért, hogy én biztonságban legyek. Ha nincs a jó Piotr bácsi, akkor most nyomorognánk, hiszen mindent hátrahagytunk Trzebiniában.

Mire felhangzott az ajtóm felől a szelíd kopogtatás, és Mateusz belépett, már zokogtam szégyenemben. Amikor letelepedett az ágyam szélére, felültem, és a karjába vetettem magam. Átölelt, és azt dörmögte:

– Tudom, hogy rettentő nehéz ez neked, Emilia, de tényleg nagyon fontos, hogy ne hazudj nekünk. Érted, hogy miért kell titkolóznunk. Tudom, hogy érted.

– De hónapok teltek el azóta – pityeregtem. – Nem lazíthatnánk most már egy kicsit?

– Abban a percben, hogy elkezdünk lazítani, rögtön meg is bánnánk, hogy elbíztuk magunkat. – Megmerevedtem, és Mateusz még szorosabban ölelt. – Ezt most azért mondom, mert azt akarom, hogy óvatos legyél; az a legjobb módja annak, hogy biztonságban maradj. Truda és én úgy szeretünk, hogy arra nincsenek szavak. Veled lett teljes a családunk. Azért oltalmazunk olyan féltőn, mert ezt diktálja a szívünk. Megértem, hogy összebarátkoztatok Sarával, és Piotr váltig állítja, hogy megbízhatunk benne… s hogy talán ő is merít valamelyes megnyugvást a társaságodból.

– Szerintem magányos – mondtam, kipislogva a könnyeket a szememből. – És lehet, hogy én is az vagyok.

– Akkor ezután is találkozhatsz vele, de meg kell ígérned, hogy betartod a szabályokat. Én csupán a legjobbat akarom neked. Azt hittem, illetve reméltem, hogy mostanra már sikerült ezt bebizonyítanunk.

– Sikerült. És hálás is vagyok. Csak néha…

– Hiányzik neked Alina.

Átjárt a bánat a név hallatán. Alina Truda húga volt, de én is a testvéremként gondoltam rá, ugyanis Tomasz jegyese volt. Tomasz, mielőtt feladta magát a németeknek, segített Alinának elszökni Lengyelországból, egy teherautó rakterében csempészték ki a falunkból. Isten segedelmével már biztonságban volt Angliában. Ennek örültem. Ugyanakkor sajnáltam is, hogy nem maradt, mert nélküle bajos volt eligazodnom a zűrzavarban.

– Alina mindig hagyott engem beszélni – mondtam elszoruló torokkal. – Meghallgatott, még ha olyan kérdéseket tettem is fel, hogy nem válaszolhatott rájuk. Hagyta, hogy kimondjam őket, és ettől én is jobban éreztem magam.

– Sara is ilyen?

– Nem igazán. Hiszen nem mondhatom meg neki, hogy ki vagyok, és miért vagyunk itt. És esküszöm, soha nem szoktunk a németekről beszélni. Csak könyvekről, művészetről meg zenéről, és tanítgatott kicsit a… tudományokra is.

A negyedik osztály végén fejeztem be az iskolát, azóta Truda odahaza tanított, vegyes sikerrel: az ő iskoláztatása is hiányos maradt, mivel a szülei nem engedhették meg maguknak, hogy gimnáziumba írassák. Mateusz, aki elvégezte a középiskolát, sőt még egyetemre is járt, támogatta a tanulási törekvéseimet, és most megértést láttam felcsillanni a szemében.

– Jól van, Elżbieta – dörmögte. – Engedélyt kapsz, hogy továbbra is átjárj Sarához esténként, de meg kell ígérned, hogy soha többé nem hazudsz nekem. És azt is meg kell ígérned, hogy soha nem mondod el neki az igazat a családunkról.

– Megígérem.

És ezt komolyan is gondoltam. Mázli, hogy engedélyezték a találkozásokat Sarával, és nem állt szándékomban további kockázatokat vállalni. A Sarához fűződő barátságom jelentette számomra a fényt egy máskülönben szürke létezésben.