Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Lev Nyikolajevics Tolsztoj

A KAUKÁZUSI FOGOLY

fordította
Munkácsy Mihály

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-414-6 EPUB
ISBN 978-963-559-415-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Кавказский пленник

első kiadás: 1872
az elektronikus változat az 1927. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Franz Roubaud (1856 – 1928) Achulgo lerohanása
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Mint katonatiszt szolgált a Kaukázusban egy úri fiú. Zsilyin volt a neve.

Egyszer levelet kapott hazulról. Öreg, jó édesanyja írta:

«Nagyon elöregedtem már és halálom előtt kívánnám még egyszer szeretve-szeretett, édes fiamat látni. Jöjj haza, búcsúzzál el tőlem, temess el, azután pedig Isten nevében menj vissza szolgálatodba. Kerestem és találtam számodra menyasszonyt is, aki okos is, szép is, vagyonos is. Talán neked is megtetszik, talán feleségül is veszed és végképp itthon maradsz...»

Zsilyint mindez gondolkodóba ejtette. Öreg édesanyja már valóban nagyon elgyöngülhetett. Lehet, hogy már viszont sem láthatja. Haza kellene mennie, és ha a menyasszony igazán szép, talán még meg is házasodik.

Fogta magát, ezredeséhez ment, szabadságot kért és kapott is, elbúcsúzott bajtársaitól, katonáinak búcsúzóul egy hordó pálinkát veretett csapra és felkészült az útra.

A Kaukázusban éppen akkor háborús világ volt. Az utakon sem nappal, sem éjjel nem lehetett közlekedni. Ha orosz ember az erődítményből akár gyalogosan, akár járómű-alkalmatossággal kitette lábát, a tatárok vagy megölték, vagy a hegyek közé hurcolták. Csak katonai kísérettel lehetett közlekedni. Ebből a célból hetenként kétszer katonai járatok voltak rendszeresítve egyik erődítményből a másikba. Ezekben a járatokban a menet élén meg végén katonák haladtak és közbül ment az utasnép.

Ez az eset nyáron történt. A poggyászokat szállító társzekerek hajnalban az erődítmény mögött gyülekeztek, majd előálltak a kísérő katonák és a menet megindult az úton. Zsilyin lóháton utazott, a holmiját vivő szekér pedig a menetbe sorakozott.

Huszonöt versztes utat kellett megtenniük. A menet lassan haladt előre, mert hol a kísérő katonák álltak meg valamiért, hol valamelyik szekérnek tengelyéről ugrott le a kerék, hol valamelyik ló csökönyösködött. Ilyenkor természetesen mindenkinek meg kellett állnia és várnia, míg a haladás akadályát elhárították.

A nap már túl volt a delelőn, de a menet az útnak még csak felét tette meg. Nagy volt a por, óriási a hőség, a nap tüze szinte pörkölt, de egyik elől sem lehetett menekülni. Sivár sivatagban haladtak, az út mentén fának vagy legalább bokornak még csak nyoma sem volt.

Közben-közben Zsilyin előre lovagolt, majd megállt és megvárta, míg a menet elérte. Egy ilyen előre lovaglás alkalmával hátulról trombitaszó ütötte meg fülét; a menet megint megrekedt. Zsilyinnek eszébe ötlött: «Ne menjek-e előre magam, katonák nélkül? Jó ló van alattam - ha tatárokba is botlom, majd megugrom előlük. Vagy ne lovagoljak előre?»

Megállt és elkezdett gondolkozni. Amint így gondolkodott, elérte egy másik, szintén lóháton utazó, puskával is felfegyverzett, Kosztülyin nevű katonatiszt és megszólította:

- Zsilyin, menjünk mi ketten előre. Ezt a cammogást nem bírom tovább, gyorsabban szeretnék menni, a hőség is rettenetes. Ingemet már facsarni lehetne.

Kosztülyin nehézkes, kövér, szinte rákvörös férfi volt; az izzadtság csak úgy dűlt róla. Zsilyin gondolt egyet és kérdezte:

- És a puskád meg van töltve?

- Meg.

- Akkor menjünk. De állapodjunk meg abban, hogy egymást nem hagyjuk cserben.

Ők hát ketten az úton előre lovagoltak. Csak mentek, mentek a sivatagban, el-elbeszélgettek, közben azonban körül-körül néztek. Körös-körül messzire el lehetett látni.

Egyszerre csak megszakadt a sivatag, az út pedig két hegy közt egy szorosba siklott. Megszólalt Zsilyin:

- Föl kellene kapaszkodnunk a hegyre és szétnéznünk, mert, kérlek alázatosan, itt a hegy mögül bármely pillanatban egészen észrevétlenül ránk ronthatnak.

Kosztülyin azonban ellenkezett:

- Minek szétnézni? Menjünk csak tovább előre.

Csakhogy Zsilyin nem hallgatott rá.

- Nem - mondotta - te várj meg itt lent, én mégis csak felkapaszkodom.

És lovát balra a hegynek irányította. Ez a ló Zsilyinnek saját önkéntesi lova volt, a ménesből maga választotta ki, száz ezüst rubelt fizetett érte és maga lovagolta be. A lónak most mintha szárnya nőtt volna, oly gyorsan és oly könnyedén röpítette fel gazdáját a meredekre. A hegytetőre érve, első tekintetre maga előtt egy kőhajtásnyira harminc tatárt pillantott meg. Alig, hogy észrevette őket, lovát azonnal visszafordította. Csakhogy a tatárok is észrevették őt, lóra kaptak, utána iramodtak és vágtatás közben fegyverüket is előkapták. Lóhalálában ért le Zsilyin a meredekről és odakiáltott Kosztülyinnek:

- Elő a puskáddal!

Maga pedig végignézett lován, mintha mondani akarta volna neki: «Édes jó lovam, tarts ki, meg ne botolj, mert ha elesel, végem van. Ha puskához jutok, meg nem adom magamat.»

Kosztülyin azonban nem várta be Zsilyint, hanem mihelyt a tatárokat megpillantotta, lovát jó erősen megsarkantyúzta és teljes erőből az erődítmény felé kezdett vágtatni. Lovát ostorával hol jobbról, hol balról folyton csapkodta. A patáktól felvert sűrű porban csak a ló ide-oda mozgó farkát lehetett látni.