Mosonyi Aliz

Magyarmesék

Medve Zsuzsi rajzaival
– részlet –

Elektronikus kiadás

© Mosonyi Aliz, Medve Zsuzsi, 2011

Kossuth Lajos! Sokat szenvedett ő értünk!
Monta a felesége:
– Ne küszköggy te ezekkel, Lajos!
De azt monta:
– Nem engedek! Kivívom!

(Taktaszadai mondák – Szabó Lajos gyűjtése)

Volt egyszer egy jósnő, aki mindent látott, a múltat és a jövőt, látott előre is meg hátra is, és volt egy nagy ceruzája, azzal írta le a jóslatait, nem kellett radírozni soha semmit, amit leírt, az úgy volt. Mindenki hozzá ment, őt kérdezte, és így a magyarok is elmentek egyszer hozzá. Ő megnézte őket, aztán fogta a ceruzáját, és leírta nekik a múltjukat, a jövőjüket és még egy tortareceptet is. Ezt ingyen adom hozzá, mondta. Legalább egyetek egy jót.

Volt egyszer egy ember, aki tudott röpülni. Éppen átröpült a magyarok fölött, mikor azok észrevették. Te! kiabáltak föl neki. Mit röpködsz a mi édes hazánk fölött? Hogy képzeled, ki engedte meg? Mindjárt leparittyázunk onnan! Többet itt ne lássunk! Nem is, mondta a röpülő ember, és gyorsan elröpült más országok fölé, és világhírű lett. Mi láttuk meg legelőször, mondták aztán a magyarok. Itt röpködött a mi édes hazánk fölött.

Volt egyszer egy magyar házaspár, fagylaltosnéni, fagylaltosbácsi, ketten főzték a finom magyar fagylaltot, eper, málna, csokoládé, vanília, a vaníliájuk a legfinomabb volt a világon, százszor jobb, mint az olaszoké. Csak az volt a baj, hogy láthatatlanok voltak. A fagylaltosnéni, a fagylaltosbácsi, meg a fagylaltjuk is. Főleg a vanília, az volt a legláthatatlanabb. Csakazértis, hü de finom! mondták a magyarok. Büszkék vagyunk rátok, fagylaltosnéni, fagylaltosbácsi!

Volt egyszer egy szegény vándor, aki egyszer bekopogott a magyarokhoz, és kért egy pohár vizet. Mit lehet tudni, gondolták a magyarok, megkínálták egy pohár vízzel, és várták, mi lesz. Hogy átváltozik-e vagy nem. Hogy valami király-e vagy valami jótevő vagy valami ilyesmi. A szegény vándor megitta a vizet, megköszönte, és ment tovább, nem változott át semmivé. Ez a fizetség a jóságunkért? Csaló gazember! mondták a magyarok, és dühösek voltak nagyon.

Volt egyszer egy hordár, aki rettentő erős volt, elbírt mindent, a legnehezebb csomagokat is. Mikor ezt hallották a magyarok, szóltak neki, hogy jöjjön hozzájuk. Nehéz életünk van, vidd már odébb! mondták neki. Tedd le valahova. A hordár föl is kapta, elvitte jó messzire a magyarok nehéz életét, és ott letette. Nem volt könnyű, kezicsókolom, mondta, mire a magyarok szép borravalót adtak neki, és azontúl boldogan éltek.

Volt egyszer egy pizzafutár, úgy hívták, Petőfi Sándor, a magyaroknak vitte házhoz a pizzákat. Ha telefonáltak, indult a friss, forró pizzákkal rögtön, hogy időben odaérjen. Oda is ért volna, de útközben mindig eszébe jutott valami. Ilyenkor leállította a motorját, kinyitotta a pizzásdobozokat, megnézte a paradicsomos, sonkás, sajtos, gombás pizzákat, és elgondolkozott. Elég lesz ez így? Nem kéne rájuk tenni még valamit? És fogta a ketchupot, és rányomta a pizzákra sorra, Szabadság, Egyenlőség, Testvériség. Aztán visszacsukta a dobozokat, és száguldott tovább, mint a szél. De hiába, mindig elkésett, a magyarok csak befalták gyorsan a kihűlt pizzákat, ő meg nem kapott soha borravalót.

Volt egyszer egy marcipánmarika, az ilyenek mindig elégedettek, egyrészt, mert jó édes marcipánból vannak, másrészt meg ilyen a természetük. Ezt kéne nekünk eltanulni, mondták a magyarok, mert a mi természetünk egyáltalán nem ilyen. A marcipánmarika meg is tanította volna őket, már el is kezdte a tanításukat, csak akkor a magyarok leharapták a fejét, és így az egészből nem lett semmi.

Volt egyszer egy kővévált néni, úgy hívták, Bözsi néni, egyszer ment az utcán, elcsodálkozott, és rögtön kővé vált. Sok mással is ez történt a magyaroknál, de a Bözsi néni férje ebbe nem nyugodott bele. Bözsikém! Bözsikém! Mért váltál kővé? így sírt, aztán elkezdett a panaszával a hivatalokba futkosni. Mért változtattátok kővé az én Bözsikémet? kérdezte, de sehol nem feleltek neki, csak néztek rá csodálkozva.

Volt egyszer egy magyar postás, úgy hívták, Dezső bácsi, a király postása volt, arany biciklivel járt, ami sose kopott el. Kellett is neki az ilyen bicikli, mert a király nagyon szeretett levelezni, minden nap írt a népének, mert neki meg elkophatatlan arany tolla volt. Biciklizett Dezső bácsi, vitte a leveleket, de egyszercsak leszállt az arany bicikliről, és azt mondta, Nagyon elfáradtam, nem megyek tovább. Nem merték ezt a királynak megmondani, inkább eldugták a leveleit a pincébe azontúl.

Volt egyszer egy édes leányka, úgy hívták, az édes Katinka, mert szeretett esküvőkre járni, és ott mosolyogni édesen, és temetésekre járni, és ott sírni édesen. Ez jólesett mindenkinek, hívták is a magyarok az esküvőikre meg a temetéseikre, el is járt az édes Katinka, csak később már fordítva csinált mindent, sírt az esküvőkön, mosolygott a temetéseken, és édes se volt már annyira, nem is hívták aztán sehova.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Korrektor Tomka Eszter
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978-963-142-974-9
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Mukta – SIL Open Font Licence