Angela Marsons

ELTEMETETT EMLÉKEK

Angela Marsons

ELTEMETETT
EMLÉKEK

A mű eredeti címe

Dead Memories

Copyright © Angela Marsons, 2019

First published in Great Britain in 2019 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

ISBN 978 963 452 830 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A könyvet Maureen Kingnek ajánlom, aki már nem lehet velünk, de sosem felejtjük el.

Prológus
Június 17.

Amy Wilde szeme lecsukódott, ahogy a folyékony arany a vénájába jutva szétáradt a testében. Mintha látta volna a fehér forróságot az agya felé száguldani.

A hatás azonnal jelentkezett. A gyönyör szinte fájdalmas intenzitással borította el a lénye minden egyes négyzetcentiméterét. Az eufória egy másik bolygóra, egy másik univerzumba repítette, amit még senki más nem fedezett fel. Soha életében nem érzett ekkora boldogságot. Mámor járta át a testét. Az eksztázis lökéshullámokban jutott a bőrébe, az izmaiba, az inakba, és egészen a csontokig hatolt. A lány igyekezett belekapaszkodni a gyengülő érzésbe.

Ne menj el! Szeretlek! Szükségem van rád! Ne menj el! – sikoltott, könyörgött, kérlelt az agya, miközben kétségbeesetten próbálta nyújtani az érzést, ameddig csak lehet.

Amikor a boldogság utolsó cseppje is elhalványult, balra fordította a fejét, hogy azzal a bizonyos cinkos mosollyal nézzen Markra, a szerelmére, a barátjára, a lelki társára, amellyel minden alkalommal tette, ha együtt lőtték be a heroint.

Minden szúrás után tompa kimerültség sötétje borult rá, és most ezen keresztül is érzékelte, hogy Mark nincs jól.

Tudta, hogy egy idegen szoba padlóján ülnek. Tudta, hogy a radiátor a farmerdzsekijén át is nyomja a bőrét. Tudta, hogy egy bilincs van a csuklóján, de nem érdekelte. Semmi sem számított egy ilyen löket után.

Megpróbálta a nevén szólítani Markot, de képtelen volt rá.

Valami nem stimmelt Markkal.

A szemét nem csukta le, de már megadta magát a forró kábulatnak. A tágra nyílt szempár pislogás nélkül, mereven bámult egy pontot a mennyezeten.

Amy szeretett volna odanyúlni, felrázni Markot, hogy térjen magához. Szerette volna megosztani azt a mosolyt, mielőtt megadja magát a sötétségnek.

De egyetlen izma sem engedelmeskedett.

Ez nem volt normális. A csontjait átjáró megszokott elnehezülés máskor is letargiát okozott és elgyengítette, de mindig maradt annyi energiája, hogy odaforduljon, és szorosan magához ölelje Markot.

A kimerültség egyre jobban bekerítette, a szemhéja elnehezült, aludni szeretett volna, de el kellett érnie Markot.

A ránehezedő ködben összeszedte minden erejét, hogy legalább egy ujját mozdítsa, de nem sikerült. Az üzenet nem jutott ki az agyból.

Megpróbált küzdeni a kábulattal, de olyan volt, mintha egy sötét takaró borult volna rá.

Tehetetlennek, gyengének érezte magát, képtelen volt elkergetni a sötétséget, pedig tudta, hogy Marknak szüksége lenne rá.

De hiába. Nem tudott szabadulni az árnyaktól.

A szeme lassan lecsukódott, de még hallotta, hogy becsapódik a lakás ajtaja.

1. fejezet

Kim érezte, hogy összeszorul az állkapcsa a bal felől jövő idegesítő hangtól.

A viharfelhőkkel terhes júniusi légáramlatot kihasználva egy éjjeli lepke szállt a garázsba a nyitott spalettán át, hogy aztán elszántan támadás alá vegye a hatvanwattos villanykörtét.

De nem az bosszantotta Kimet, hogy a lepke hangosan a lámpához verődött.

– Ha unod, akkor hagyd a francba az egészet! – mondta, miközben a küllőről némi rozsda hullott a farmerjára.

– Nem unom, csak gondolkozom – felelte Gemma, és felnézett a lepkére, ami egyre zaklatottabbnak tűnt.

– Na, mesélj! – mondta Kim szárazon.

– Nem tudom, hogy bevigyem-e neki a virágot, vagy inkább otthon rendezzem el szépen egy vázában.

– Aha – motyogta Kim segítőkészen, és folytatta a rozsda lekaparását.

Tudta, hogy Bryant és sokan mások is ellenezték a kapcsolatát egy olyan fiatal lánnyal, aki meg akarta ölni, miután Kim főellensége, dr. Alexandra Thorne manipulálta és kihasználta Gemmát.

Bryant szerint a lánynak a Drake Hall börtönben lett volna a helye, ott, ahol annak idején kapcsolatba került a szociopata pszichiáterrel, aki az életét tette fel Kim tönkretételére, miután a felügyelő véget vetett a védtelen páciensekkel folytatott beteg kísérleteinek. Gemma anyja jelenleg is ott töltötte a börtönbüntetését.

Bryant szerint az ember semmilyen körülmények között nem barátkozik össze valakivel, aki a halálát kívánta. És ez egy nagyon egyszerű képlet. Bár úgy tűnik, mégsem az. Mert Kim két dolgot nagyon is jól tudott: egyrészt azt, hogy Thorne milyen mesterien használta ki bárkinek a gyengeségét és a sebezhetőségét, akár tisztában volt vele az illető, akár nem. Másrészt meg azt, hogy a lánynak borzalmas gyerekkora volt, amiről egyáltalán nem tehetett.

Kim nem viccből nem felelt Gemma megjegyzésére, hanem egyszerűen csak nem tudta elképzelni a szituációt.

A lány anyját hol lecsukták, hol kiengedték, ilyenkor mindig rokonokra sózta Gemmát, egészen addig, amíg végül már senki sem vállalta. Ekkor Gemma a testét kezdte árulni, hogy enni tudjon, de valamiért továbbra is tartotta a kapcsolatot az anyjával, és minden lehetséges alkalommal meglátogatta a börtönben.

A nő elvileg a következő héten szabadult, de eddig még mindig sikerült úgy viselkednie, hogy meghosszabbítsák a büntetését.

Kim azt mondta a lánynak, hogy ha éhes, ne az utcára menjen, hanem hozzá. Igaz, nem tud gasztronómiai csodákkal szolgálni, de egy sült krumplit vagy egy pizzát bármikor bevállal.

És Gemma élt az ajánlattal, még azután is, hogy egy hónapja részmunkaidős állást kapott a Dudley Könyvtárban.

– Milyen a munka? – kérdezte Kim, mert nem akarta, hogy a lány anyjáról beszéljenek.

Gemma elhúzta a száját, mire Kim elnevette magát.

Bizonyos napokon Gemma egy érett tizennyolc évesnek tűnt, akit megkeményített a rámért sors és a döntéskényszer, máskor meg úgy viselkedett, mint egy éretlen kamasz.

És Kim ma egyáltalán nem bánta a váratlan társaságot. Ahogy más napokon sem.

– Na figyelj, azért nem hinném, hogy annyira megter...

– Kikészít, az agyamat zsibbasztja le! – húzta el a száját a lány. – Ellenőrzöm a kivitt könyveket, ellenőrzöm a visszahozott könyveket. Visszateszem őket a helyükre. Este, zárás előtt enyém a megtisztelő feladat, hogy letöröljem a mindenki által használható számítógépeket.

Kim a tenyere mögé rejtette a mosolyát. Sokkal szórakoztatóbb volt hallgatni, ahogy Gemma a munkájáról panaszkodott, mint amikor az volt a baja, hogy nem kap munkát.

– Tegnap meg odajön hozzám egy öreg mámi – folytatta a lány, és felállt, előregörnyedt, imitálta, mintha bottal menne. – „Elnézést, aranyom, meg tudná mutatni, hogy küldhetem el ezeket a fotókat a fiamnak Új-Zélandra?”, kérdi, és a kezembe nyom egy őskori digitális fényképezőgépet. Esküszöm...

– Várj egy picit! – mondta Kim, mert csörögni kezdett a telefonja. – Stone – szólt bele, miközben lesöpörte a rozsdát a nadrágjáról.

– Elnézést, hogy zavarom, asszonyom, de történt valami Hollytreeben. Kicsit fura az egész, csak egy címet és egy szót kaptam – mondta a diszpécser.

– Mondja a címet! – kérte Kim, és felállt.

– Chaucer-blokk, 4B számú lakás.

Kim gyomra összerándult. Ugyanaz az épület, csak három emelettel lejjebb. És pont ma!

– Oké, indulok, és kérem, értesítse Bryantet is!

– Igen, asszonyom.

– És a szó? – kérdezte Kim. – Milyen szót adtak még meg?

– Csak annyit, hogy „halott”.

2. fejezet

Kim könnyedén kanyargott az utcák labirintusában a Kawasaki Ninja motorjával, átvágva zsákutcákon, lerövidítve az utat, miközben csodálkozó pillantásokat kapott a járdákon összegyűlt emberektől, akik a lehető legkevesebb ruhában próbáltak némi szellőhöz jutni a meleg estén.

A nap már negyedórája lement, csak a vörös égbolt maradt utána, a hőmérséklet még mindig húsz fokhoz közelített. Újabb hosszú, forró éjszaka volt kilátásban.

A kukáknál befordult a Chaucer-épület felé, amely a szélesen elterpeszkedő Hollytree lakótelep középső épülete volt, és az a hír járta, hogy a legkeményebb ház a környéken, mert itt a társadalom legalja élt.

Kim is itt lakott az első hat évében, és ezt a tényt többnyire el tudta rejteni valahová az agya mélyére. De ma nem így alakult. Most ott volt a tudata középpontjában.

Áthajtott a rendőrautók, mentő és az elsőként megérkező rendőrjárőr motorja között, majd megállt Bryant Astra Estate-je mögött. A férfi sokkal közelebb lakott, ráadásul Kimnek kellett egy kis idő, hogy kitessékelje Gemmát a házából. A lány kíváncsi szemmel faggatta a felügyelőt arról, hogy milyen esethez hívták.

Ezt persze Kim maga sem tudta, igaz, ha tudná, akkor sem mondhatná el.

– Ui, ui, motorozó disznó! – kiabált oda a tömegből valaki, miután Kim levette a bukósisakját.

Az egyik kezével lesimította a rövid, fekete haját, és megrázta a fejét, hogy a haj ne tapadjon a homlokára. Na ja, már legalább három napja nem hallotta ezt a sértést.

A bemondásra nevetni kezdtek az emberek, de Kim nem foglalkozott velük, hanem elindult az épület bejáratához.

Átjutott a külső, majd a belső kordonon, és tucatnyi egyenruhásba botlott a lifteknél és a lépcsőházban.

A jobb oldali lift a normálisnál lejjebb állt, az ajtaja nyitva volt, látszott, hogy nem működik.

– Jó estét, asszonyom! – köszöntötte egy rendőrnő. – Csak az a lift jó – mutatott a másik lift kijelzője felé, ami azt mutatta, hogy a fülke jelenleg az ötödik emeleten van. – Senkit sem engedünk a közvetlenül felette és alatta lévő szintekre.

Kim bólintott. A lépcsőket most csak a rendőrök használhatták, míg a lifttel az itt lakók közlekedhettek. Nem zárhatták le az egész épületet azért, mert az egyik emeleten történt valami, így muszáj volt másképp megoldani a helyzetet.

Kim a lépcsőn indult a negyedik emelet felé. Szerencsére a bal lába sokat javult azóta, hogy három hónappal korábban, egy másik ügy során leesett egy kétszintes épület tetejéről, és eltörte.

Minden emeleten rendőrök gondoskodtak róla, hogy senki se akarjon a bűnügyi helyszín közelébe menni. A negyedik emeleten az egyik rendőr Kimre mosolygott, és kitárta előtte a lépcsőházból a lakásokhoz vezető ajtót.

Kim elindult a nyitott lakás felé, de Plant felügyelő elé állt.

– Mi a fene...

– Kérlek, várj egy percet! – mondta a férfi, és hátrapillantott.

Kim mérgesen nézett rá, ismerte a felügyelőt, többször is dolgoztak már együtt. Mi a francot szórakozik itt vele?

– Plant, ha nem állsz félre az útból...

– Ööö... a társad, Bryant... ő nem akarja, hogy bemenj – mondta zavartan Plant.

– Micsoda?! – kérdezte dühösen Kim. Egy bűncselekmény helyszínén voltak, és ő a nyomozás vezetője. – Leszarom, mit mondott...

Nem fejezte be, mert Bryant bukkant fel Plant mögött, aki most elállt kettejük közül.

Bryant arca hamuszürke volt, és fáradt, a szemében döbbenet ült. Még akkor is jobban nézett ki, amikor az utolsó nagyobb ügyüknél a földön fekve szorította a kezét a hasára, hogy lassítsa a vérzést. Ha az egyenruhások nem tudták volna, hogy nyomozó őrmester, talán valamelyikük ráterített volna egy izolációs takarót.

– Bryant, mi történik itt?

– Főnök, ne menj be! – felelte Bryant halkan.

Kim megpróbálta értelmezni a hallottakat.

Bryanttel közösen már szinte minden borzalmat láttak, amire egy ember képes. Vértől bűzlő vagy éppen oszlásnak indult hullákat, amelyeken kukacok, legyek hemzsegtek. Volt, hogy együtt hantolták ki ártatlan kamaszlányok holttestét. Bryant tisztában volt vele, hogy Kim gyomra bármit elvisel, de akkor most miért nem akarja, hogy bemenjen?

Bryant kissé félrevonta a nőt.

– Kim, a barátodként kérlek, hogy ne menj be oda!

A férfi még sosem szólította a keresztnevén. Egyetlenegyszer sem.

Mi a fene lehet odabent?

Kim mély levegőt vett, és egyenesen Bryant szemébe nézett.

– Bryant, tűnj el az utamból! Most rögtön.

3. fejezet

Kim átfurakodott a helyszínt őrző rendőrök gyűrűjén, miközben senki sem nézett rá. Tudták, hogy jön, de akkor meg mi a fene baja lehet Bryantnek? – tűnődött, és érezte, hogy a kollégája szorosan a nyomában lépdel.

Mindent kurvára túlreagál.

Az egyenruhások fala szétnyílt, Kim pedig lefagyott a döbbenettől.

Néhány másodpercre minden hang elnémult körülötte, minden mozdulat megállt, ő pedig meredten bámult az előtte lévő jelenetre.

Aztán visszafordult, és Bryantre nézett. Félelem, aggódás látszott a férfi tekintetében. És Kim már tudta, miért. És azt is megértette, miért próbálta megvédeni őt.

Keserű epe tolult fel a torkába, visszanyelte, majd újra a helyszín felé fordult, és próbált megszabadulni az érzéstől, miközben a mozdulatai lassított felvételnek tűntek.

Egy rendkívül sovány, fekete hajú kamasz ült a radiátornak támaszkodva. Az élettelen, fényes szem egyenesen előre nézett, a feje kissé balra dőlt. A csontos lába szinte elveszett a farmernadrágjában. A hófehér karja alig volt vastagabb egy biliárddákónál, ahogy kilógott a rövid ujjú pólójából.

Kétségtelenül halott volt, a teste mégis megmozdult és ritmikus remegésbe kezdett. Kim követte a fiú jobb karjának vonalát, amely kissé eltávolodott a testtől, ránézett a csuklót a radiátorhoz rögzítő bilincsre, majd továbbhaladt a tekintete a lány csuklójára, akiért még most is küzdöttek a mentősök, és ez okozta a szaggatott mozgást.

A felügyelő körüli alakok újra életre keltek, mintha csak egy fejhallgatót venne le.

– Geoff, szerintem vigyük – mondta az egyik mentős. – Kétszer visszahoztuk, legközelebb...

Nem fejezte be a mondatot, nem volt szükség további magyarázatra.

Kim félreállt, amikor a két férfi könnyedén felemelte a lányt. Fontosabb volt az élet védelme, mint a bizonyíték.

Nem lehet elkezdeni egy nyomozást, amíg a mentősök dolgoznak.

A két férfi némán fektette a lányt a hordágyra.

Ő még a mellette lévő halott fiúnál is soványabb volt, a csontjait csak egy egészen vékony bőrréteg borította, amely helyenként lazán lógott. A fiatal arc beesett, a pofacsont és az áll szinte átszúrta a bőrt. A szeme körül sötét karikák, a bőrén néhol sebek voltak.

Halk nyöszörgést hallatott, amikor az ajtó felé vitték a hordágyon.

A második mentős belerúgott valamibe, ami aztán Kim lábánál landolt.

Lenézett az üres kólásüvegre, és közben hallotta, hogy Bryant fájdalmasan felsóhajt.

Kim igyekezett tartani magát, és körülnézett. Arra számított, hogy mindenki őt bámulja, hogy valamilyen reakciót várnak tőle. Egy reakciót, amit a zsigereiben érzett, és amit ordítva közöl a világgal.

De senki sem nézett felé. Hát persze hogy nem. Ők nem tudták.

Egy fiú és egy lány a radiátorhoz bilincselve. Egy kólásüveg. Ugyanez a típusú lakás, csak pár emelettel feljebb.

Odakint tikkasztó hőség. A fiú halott, a lány él.

A többiek nem tudták, hogy ez a jelenet Kim élete legfájdalmasabb pillanatának az újrajátszása.

De Bryant tisztában volt vele, igaz, volt valami, amiről ő sem tudott.

Pontosan ma harminc éve történt.

4. fejezet

Már majdnem tizenegy óra volt, amikor Kim leállította a motorját a halesoweni rendőrőrs előtt.

Kimerült volt, szeretett volna azonnal hazamenni, de nem lepődött meg, amikor meglátta Woody üzenetét, hogy a helyszínről menjen be a kapitányságra, mindegy, milyen későn.

És Kim örült, hogy végre megszabadulhatott Bryanttől, aki ezerszer megkérdezte tőle, tényleg jól van-e, miközben azt próbálta kiolvasni a tekintetéből, hogy mit érez.

Kim meggyőzte a férfit, hogy jól van, minden rendben, és most ugyanerről kell meggyőznie Woodyt.

– Jó estét, uram! – mondta, amikor bedugta a fejét, majd belépett, és finom jelzésként nyitva hagyta maga mögött az ajtót.

– Csukja be! – utasította Woody.

Nem volt elég finom a jelzés.

Kim megállt az íróasztallal szemben álló szék mögött.

A férfi ezen a késői órán is bent volt, és csak a meglazított nyakkendője meg a hófehér ingén pár gyűrődés árulkodott róla, hogy hány óra van.

– Láttam a jelentést. Kérem, meséljen a bűncselekmény helyszínéről!

– Még nem biztos, hogy bűncselekmény történt. Két bedrogozott kamasz, az egyikük túladagolta, és a másik is közel volt hozzá. Holnap elmegyek a fiú boncolására, de szerintem azt fogja megállapítani, hogy véletlen túladagolás történt.

– Ennyi? – kérdezte Woody kemény tekintettel.

Kim széttárta a karját, mint aki nem nagyon tudja, mit akar még hallani a főnöke.

– Nos... Bryant ért oda előbb...

– És végig egyedül volt? Csak mert maga úgy beszél, mintha nem is járt volna arra.

– Nem egészen értem...

A férfi tekintete egyre dühösebb lett.

– Megtalálták a tűket, amivel megszúrták magukat? Az érszorító ott volt a fiú karján? És maga ott volt egyáltalán?

Kim egy pillanatra elgondolkodott, mielőtt megszólalt volna:

– Miután a helyszínre értem, bementem a nagyobbik hálószobába, ami nagyjából háromszor három méteres lehetett. Tőlem jobbra két egyenruhás járőr és egy rendőrnő állt. Az egyik rendőr szőke volt, a másik kettő barna, az egyikük bal karjára egy sast tetováltak, a szőke fickónak szakálla volt.

– Stone, azt hiszem...

– A bal oldalamon szintén egy rendőr állt a két mentős mögött, akik próbálták életben tartani a lányt, aki kétszer is a klinikai halál állapotába került, mielőtt odaértem. Az egyik mentősön...

– Fejezze be, Stone! – csattant fel Woody.

– Igen, uram.

– Mi van a bilinccsel, amivel a radiátorhoz láncolták őket?

– Igen, uram – felelte Kim, és igyekezett megszabadulni az agyába kúszó képtől.

– Nem gondolta, hogy ezt is meg kellene említenie?

– Véletlen egybeesés – mondta a férfi helyett Kim, és tényleg így gondolta.

– De maga nem hisz a véletlenekben – jegyezte meg csípősen Woody.

– Hogy őszinte legyek, szerintem itt egyfajta szexuális játék történt, ami aztán rosszul végződött. Valami olyasmi, hogy én belőlek téged, te belősz engem, de kicsúszott az irányítás a kezükből. Biztos vagyok benne, hogy valahol ott van a droghoz szükséges felszerelés, és a helyszínelők majd megtalálják és megvizsgálják.

– Tehát semmiféle hasonlóságot nem lát?

– Mivel? – kérdezett vissza Kim, és szándékosan játszotta a tudatlant, mintha neki ez tényleg eszébe sem jutott volna.

Ha igazán őszinte akart lenni magához, akkor kénytelen volt beismerni, hogy az épületbe lépve, ami egykor hat éven át az otthona volt, gondolatban azonnal visszarepült harminc évet, és látta maga előtt a fivérét a radiátornak dőlve, az agya mégis azt súgta, hogy ez tényleg csak véletlen egybeesés, és semmi köze a saját gyerekkorához. Bármilyen szomorú is, ezek a srácok drogfüggők voltak, és ebbe haltak bele.

A fiatal férfi halála, bármilyen tragikus is volt, semmilyen kapcsolatban nem állt Mikey-val.

Úgy vélte, Woody emlékezett a puszta tényekre az aktájából, és bár sosem beszéltek róla, Kim biztos volt benne, hogy a férfi olyan dolgokat is tud, amit ő csak nagyon kevés emberrel osztott meg. Még Bryant is csak az alapinfókkal volt tisztában.

– Stone, újra megkérdezem: tényleg úgy véli, hogy az ügynek semmi köze magához?

– Teljesen így gondolom, uram – vágta rá a felügyelő gondolkodás nélkül, és tényleg ez volt az igazság.

Majdnem ez.

5. fejezet

Kedd reggel hétre Kim már megivott egy kanna kávét, megsétáltatta Barney-t, az antiszociális, energiával teli border collie-ját, majd elindult munkába, és felkészült rá, hogy Bryant is korán érkezik majd.

– Jó reggelt, főnök! Na hogy...

– Kösz, jól vagyok, semmi okom nincs rá, hogy ne legyek. Érted?

– Aha, és hogy aludtál? – tette fel ugyanazt a kérdést, csak más szavakkal a férfi.

– Remekül – felelte Kim, és kitöltötte magának a negyedik kávéját.

Ez persze ordas hazugság volt.

Miután késő éjjel még megsétáltatta Barney-t, lefeküdt, de nem jött álom a szemére. Bámult a sötétbe, többször is felidézte magában a helyszínt, és igyekezett elhessegetni az emlékeket, amelyek megpróbálták felfeszíteni a doboznak a tetejét, amiben Kim elraktározta őket.

Minden régi trükkjét bevetette, hogy kizárja a zavaró gondolatokat. Gondolatban végigjárta a kedvenc motoros útvonalát: a Bridgnorth Roadon Stourtonba, onnan Six Ashes, majd a szép kis falvak, mint Enville és Morville.

Megpróbálta elképzelni, ahogy a Ninján ül, a kanyarokban bedől, gázt ad, és keményen dolgozik, hogy irányítsa a gépet a jól ismert úton. Normális esetben ilyenkor a teste reagál a koncentrációra, megfeszül, alkalmazkodik, míg végül elalszik, mert elég sokáig vonja el a figyelmét.

De tegnap éjjel nem ez történt. Gondolatban négyszer is elesett a motorral, és az agya egyszerűen ellenállt az elalvást segítő praktikáknak.

Egyfolytában a fiút látta maga előtt, ahogy élettelenül dől a radiátornak, és a hálószoba sötét csendje sem nagyon segített, hogy megszabaduljon ettől a képtől.

Ezért aztán felkelt, készített egy kávét, pár órán keresztül bütykölte a motort, majd nekiállt a reggeli rutinjának, ami kísértetiesen hasonlított az éjszakaihoz.

– A koffeintől vagy ilyen élénk, vagy azért, mert örülsz, hogy láthatsz? – tréfálkozott Bryant.

– Jaj, ne nevettess, mert már fáj az oldalam!

– Ezt viccnek szántad? – kérdezte Bryant, és a saját bal oldalára nézett, ahová pár hónappal korábban egy jó tíz centiméteres penge hatolt.

– Na, Bryant, nem úgy ért...

– Jó reggelt! – mondta hangosan az érkező Penn, ezzel megmentve Kimet a további magyarázkodástól.

A férfi a kisasztalra tette az ételesdobozát, majd levette és az íróasztala alá lökte a hátizsákját.

– Bocs a késésért, főnök! – mondta a sietve érkező Stacey, aztán leült az asztalhoz, ami valaha Kevin Dawsoné volt.

Kim tudta, hogy a csapatnak nagyon hiányzott a férfi, sőt időnként ő is azt várta, hogy Kevin beviharzik az irodába, és tesz valami fárasztó megjegyzést. De ez már nem olyan gyakran történt, mint korábban. Idővel kezdték elfogadni a tényt.

– Nos, srácok, nézzük, mi történt a tegnapi ügyekkel – mondta Kim.

– Nem riasztottak este, főnök? – kérdezte Stacey a homlokát ráncolva.

Egy késő esti riasztás rendszerint azt jelentette, hogy megvan a következő fontosabb ügyük, a többit – ha lehetséges – gyorsan le kell zárni, vagy átadni egy másik csapatnak.

Normál esetben ilyenkor az egyikük a táblánál állna, felírná és aláhúzná az áldozat nevét, és közölné, hogy most ez az ügy a legfontosabb, és minél hamarabb meg kell találni a gyilkost.

És ilyenkor mindenkiben lenne egyfajta várakozás, érezni lehetne a láthatatlan izzást, az energiát, ami csak az ügy elején van jelen. Bryant azt mondaná, hogy olyan ez, mint egy négyfogásos ebéd kezdete a kedvenc éttermében. Kim inkább egy régi motor építésének az elejéhez hasonlítaná: a garázsában ilyenkor a betonpadlón rengeteg alkatrész hever szanaszét, és mindegyik várja, hogy a helyére kerüljön, kapcsolódjon egy másik alkatrészhez, hogy végül kiadják a nagy egészt.

De ebben az ügyben nem rejtőztek megfejtésre váró titkok, és bármilyen tragikus is maga az eset, ez nem gyilkosság volt, és semmiféle kapcsolatban nem állt Kimmel.

– Egy pár túladagolta magát – magyarázta Kim. – Várom, hogy Mitch felhívjon és megerősítse, aztán le is zárhatjuk.

– Ja, értem – mondta Stacey, és igyekezett nem mutatni a csalódottságát.

Egy kívülálló talán nehezményezte volna, hogy Stacey-t nem sújtja le egy fiatal férfi halála, meg az, hogy a társa is majdnem meghalt, de Kim megértette a lányt. Mindenki azért lesz nyomozó, hogy a rossz emberek ne úszhassák meg a bűneiket, és Stacey nem érzéketlen volt az áldozat iránt, csak csalódott, hogy nem keresheti meg a felelőst. És normál esetben Kim egyet is értene vele, de most szeretett volna a lehető legjobban eltávolodni az ügytől, hogy az agyából eltűnjön a tegnap éjjel látott helyszín és az újra felbukkant emlék.

Minél hamarabb, annál jobb.

– Penn, a te ügyeddel mi a helyzet?

– Három tanút kell meghallgatnom, de hogy őszinte legyek, nem sokat várok tőlük.

Kim bólintott. Két tizenhárom éves kölyök Hollytree szélén sétált, amikor három idősebb gyerek megverte őket, és bár az áldozatok elég jó személyleírást adtak, senki sem akarta elárulni őket.

– Maradj rajta! – mondta Kim, és tudta, hogy egy amolyan „minden tőlünk telhetőt megtettünk” beszélgetése lesz a szülőkkel. Ha nem is túl gyakran, de időnként előfordult, hogy nem jutottak semmire egy ügyben.

De az ilyen beszélgetések előtt meg akart győződni róla, hogy tényleg nem tehettek többet.

– Stacey? Nálad mi van?

– Ma még utoljára beszélek Lisa Stilesszal, estére lezárom az ügyet.

– Szép munka – mondta Kim.

Lisa Stiles egy harmincas nő volt, két kisfiú anyja. Több mint egy évtizede bántalmazta a partnere, de Lisa semmit sem tett, elfogadta a férje viselkedését, azt gondolva, hogy jobb, ha a gyerekek nem tudják az igazat. Egészen addig, amíg egy hónappal korábban a kisebbik szájon nem vágta, és meg nem jegyezte: „apa is így szokta”.

A nő megdöbbent a felismerésen, hogy két olyan fiút nevel, akik számára ez lesz a normális viselkedésforma.

Stacey vette fel a nő bejelentését, és az is ő volt, aki gyengéden, hatékonyan, nagy érzékenységgel terelgette tovább Lisát az eljáráson.

Jól felépített, szilárd bizonyítékokon álló ügyet készült átadni az ügyészségnek.

– Penn, tudod, mi jön most – biccentett Kim a férfi íróasztala felé.

– Ne? Komolyan? – húzta el a száját Penn.

Kim bólintott.

– Szóval, amikor azt mondtad, hogy Betty az én virágom a csapatba kerülésem tiszteletére...

– Hát igen, az nem volt annyira komoly, légy szíves, add oda a virágot Stacey-nek!

Stacey diadalittas pillantás kíséretében simogatta meg a zöld leveleket.

– Penn, dolgozz keményebben, és majd megkapod a...

Kim nem fejezte be a mondatot, mert megszólalt a telefonja.

– Mindjárt jövök, Mitch hív – közölte a csapattal, és elindult az irodája felé, miközben intett a többieknek, hogy lássanak munkához. – Szia, Mitch! – szólt a telefonba, és az asztalához ült.

Nem sokkal utána Bryant is az irodához ért, és nekidőlt az ajtófélfának.

– Jó reggelt, felügyelő! Gondolom, túl vagy már az éjjeli kiruccanásodon – kezdte Mitch.

Kim nem találkozott vele a helyszínen, de nem lett volna sok értelme megvárni a technikusok vezetőjét.

– Legkésőbb délig átküldöm a jelentést, de biztosan szeretnéd tudni az elsődleges eredményeket.

– Aha, folytasd! – felelte Kim, miközben egy tollat forgatott az ujjai közt.

– A srác farmerjából összesen egy font hetvenkét cent apró esett ki. A zsebében találtunk egy zsebkendőt, egy üres tárcát, egy régi blokkot egy B&M áruházból meg még egy-két apróságot.

Mire Mitch befejezte, Kim megszámolta, hogy tizenhét kék csík volt Bryant nyakkendőjén.

– És? – mondta végül, valami fontos nyomra várva, amiből talán kiderül, hogy az áldozatok öngyilkosságot követtek-e el, vagy véletlenül haltak meg.

– És... ugye milyen szép reggelünk van?

– Mi van a tűkkel? – kérdezte Kim, miközben fejcsóválva nézett Bryantre. Mitch időnként kitűnő volt a munkájában, de előfordult, hogy nem annyira.

– Sajnálom, de nem találtunk tűket – mondta végül határozottan.

– De a mentősök... a járőrök...

– Biztos, hogy a helyszínen nem voltak tűk.

Akkor is mondd, hogy voltak, hazudj valamit! – akarta kiabálni Kim.

– Tehát a részletes jelentést...

– Köszönöm, Mitch – szakította félbe Kim, és letette a telefont.

Bryant kérdőn nézett rá.

– Nem találtak tűt a helyszínen – mondta halkan Kim.

Bryant tekintetében ugyanaz a döbbenet látszott, amit Kim is érzett erre a felismerésre.

A kölykök nem saját kezűleg fecskendezték be maguknak a halálos dózist.