Tartalomjegyzék

A magyar szerzőkért ajánlója

Szabadság

Álom

Aslan

Emili

Nélküled

Ezeregyszázhuszonkét nap

Lakodalom

Pillangó

Szelfi

Plüss bilincs

Érintés

Kormos

Gyereknevelés

Nem az én hibám

Főzőcske

Négy kék szempár

Köszönetnyilvánítás

Bucsi Mariann

Érintés

Bucsi Mariann: Érintés

©Bucsi Mariann

Szerkesztette: Sebők Balázs

Korrektúra: Bóna-Monok Petra, Schmidt-Czetli Ágnes

Borítóterv: Müller Peti

Versek: Halász Judit, költőnő

A szerző Facebook-oldala:

facebook.com/BucsiMariann.iro.novellista

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156373588

mobi ISBN: 9786156373595

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A magyar szerzőkért ajánlója

Egy érintés többet mond ezer szónál – tartja a mondás. Végignézve a novellákat, melyek ebben a kötetben kaptak helyet, nemcsak az látható, hogy mennyi minden kifejezhető egy érintéssel, hanem az is, hogy az érintésnek hány fajtája van, hányféleképpen érinthetünk meg valakit, és mennyiféle módon érinthet meg minket valaki, vagy valami.

Az érintés fizikai szükséglet, s egyben hihetetlen energiák, megannyi érzelem forrása. Jelen van egész életünkben, hét-köznapjainkban, minden nap minden órájában. Hétköznapi, mégis különleges kifejezőeszköz. Gyógyít, nyugtat, s az érintés által kapcsolódunk egymáshoz. Nemcsak fizikailag. Kapcsolódik a lélek, s létrejön egy varázslatos, sokszor csak a pillanat törtrészéig tartó, mégis biztonságot adó kapocs két ember között. Ez mind belefér egy érintésbe.

Nem más ez a kötet, mint érintések összessége. Gyengéd és érzéki simogatás, mellyel a szerző kapcsolatot hoz létre maga és az olvasó között, miközben megérinti a lelkét. Mesél barátságról, fájdalomról, szerelemről, gyerekekről, hol humorosan, hol könnyfakasztó őszinteséggel. Érintéssel csal elő érzelmeket az olvasói szívből egy szebb napokat látott nyári konyhában, a családi asztalnál, a hálószobában, vagy épp egy forgalmas, gyerekzsivajtól hangos játszótéren.

Mariann történetei a hétköznapi ember életképeit tárják az olvasók elé, mégis sokszor láthatatlan, zárt ajtók mögött zajló történések részesei lehetünk. Meglátjuk az emberi lélek sokszínűségét s vele együtt a sebezhetőségét, boldogságot és fájdalmat egyaránt. Minden történet bebizonyítja, hogy az idő kíméletes és hatékony orvosa a sebzett léleknek, hogy a szeretet mindannyiunkban univerzális érzés, és hogy mindnyájunknak szüksége van az érintésre.

Schmidt-Czetli Ágnes

Hazugság fullánkja tőrt

facsar szívekbe.

Egy pillanat műve, s világok

omlanak össze.

Átizzik a fájdalom,

erőt ad mégis, mézzé

édesül.

Nemesedik a lélek az

érintés szelídül.

Szabadság

Gyereksírásra ébredek. Próbálom kinyitni a szemem, de úgy ég, hogy azonnal visszacsukom. A bömbölés még hangosabb lesz. Mindenem fáj, ahogy felülök az ágyban. Oldalra pillantok, Ádám ekkor fordul át a másik oldalára, és tüntetőleg a fejére borítja a párnát. Ki kell aludnia magát a fontos munkája miatt. Mivel Lili még hangosabb ordításra kapcsol, a férjem pedig morgolódni kezd, gyorsan felkelek. Megszédülök. Három éve nem aludtam ki magam. Sőt, három éve egyetlen éjszakát sem aludtam végig. Miközben a gyerekszobába megyek, a folyosón az órára pillantok. Hajnali három óra lesz tíz perc múlva. Kiveszem Lilit a kiságyból és magamhoz ölelem. Hét hónapos, és már milyen nehéz! Fáj a derekam. Folyni kezd a tejem. A fotelbe ülök, a mellemre teszem a kislányom, és ahogy ráharap a mellbimbómra, önkéntelenül felszisszenek. Behunyom a szemem.

Egy apró kéz érintésére riadok.

– Mami! Szomjas vagyok! – mondja elkámpicsorodott hangon Dani.

– Visszateszem Lilit a kiságyba, és hozok neked inni! – borzolom meg kócos haját.

– Én most akarok inni! – toppant egyet apró lábával.

– Csak pár percet várj, kérlek!

– Nem! – kiabál.

Három éves múlt, és éppen akaratos korszakában van.

Lassan felállok, hogy ne ébresszem fel a kislányomat, és a kiságy felé indulok vele. Dani megrúgja a sípcsontom.

– Utálom! Utálom! Utálom!

A visítozásra felébred Lili, és pityeregni kezd.

– Menjünk a konyhába! – mondom Daninak, és megpróbálom megfogni a kezét.

Kilépünk a folyosóra. Lili hangosan sír, Dani kiabál. Kinyílik a háló ajtaja. Ádám arca jelenik meg a nyílásban.

– Liz! Nem igaz, hogy két aprósággal nem bírsz el! Holnap, ami már ma van – néz jelentőségteljesen a karórájára –, fontos tárgyalásom lesz. Nem hiszem el, hogy nem vagy képes figyelembe venni! – azzal hangos csattanással bevágja az ajtót.

Pocsék hétvégénk volt, mert Lilinek fájt a hasa, emiatt alig aludtunk valamit. A férjem iszonyú nyűgös, amikor kialvatlan, márpedig most nagyon az.

A két gyerekkel a konyhába megyek.

– Kakaót akarok! – mondja Dani.

Nekilátok a meleg ital elkészítésének, ami fél kézzel és egy hüppögő kisbabával nem is olyan egyszerű mutatvány.

Néhány perccel később az asztalnál ülünk, Dani békésen kortyolgatja a kakaóját, Lili pedig elszunnyad az ölemben.

Majdnem fél öt, mire mindkét gyerek újra az ágyában van. Hiába, hogy nem egészen három órát aludtam, rájövök, már semmi értelme visszafeküdnöm. Beteszek egy adag mosást, vasalok fél órát, átutalom a számlákat, előkészítem az ebédhez valókat, és megcsinálom a reggelit.

Hat előtt kicsivel Lili felsír, ringatom, amíg elkészítem neki a tápszert. Nincs már annyi tejem, hogy minden étkezésre jusson, és az éjszakai akciója alatt kifogyott a készlet. Miközben Lilit az ölemben tartva cumiztatom, mesét mondok Daninak, aki álmosan hasal a lábamnál, és a kisautóját tologatja.

A kislányom visszaalszik, gyengéden beteszem a kiságyba, aztán a konyhába megyünk a fiammal. Leül az asztalhoz, elé teszem a vajas kenyeret, sajtot és az apróra szeletelt paradicsomot.

– Utálom! – emel fel egy paradicsomszeletet és hozzávágja a falhoz.

– Van kávé? – lép be Ádám a konyhába, és megborzolja Dani haját. – Jó reggelt, Pajtikám!

– Utálom a paradicsomot! – vág még egyet a falhoz a fiam.

– Megértelek, öcskös, én se vagyok oda érte – kacsint a férjem a gyerekre.

Felhúzom a szemöldököm, de nem mondok semmit. Ádám hozzám lép, puszit nyom az arcomra. Kezébe adom a csészét, amiben ott gőzölög az erős feketekávé. Átveszi, aztán lerogy az asztalhoz, és álmosan nyomkodni kezdi a telefonját. Nekilátok összetakarítani a paradicsomot.

– Elmegyünk az állatkertbe? – kérdezi Dani az apját.

– Igen, jövő hét végén – mormogja a férjem, de nem néz fel a telefonból.

– Most akarok!

– Apának dolgozni kell.

– Akkor holnap!

– Holnap apa elutazik a kollégáival vidékre, és csak vasárnap jön haza – kezdi Ádám –, de utána rögtön elmegyünk az állatkertbe. – Mivel látja, hogy a gyereknek szontyolodottan lefelé görbül a szája, sietve hozzáteszi: – Hozok neked ajándékot is a konferenciáról, és nemcsak az állatkertbe megyünk el, hanem a vidámparkba is, és dodzsemezni is fogunk. Mit szólsz?

– Oké – töm egy falat kenyeret a szájába Dani.

– Nem is mondtad, hogy egész héten nem leszel – szólok, miközben szendvicset készítek neki.

– Pedig azt hittem, mondtam. Most lesz az éves összejövetel, Sárváron. Egy hét unalmas konferencia – fintorodik el.

Becsomagolom a szendvicsét, ő közben elmegy összekészülni. Néhány perccel később, frissen zuhanyozva, borotválva, elegáns öltönyben és fényes cipőben lép vissza a konyhába.

– Köszönöm, drága vagy! – nyúl a szendvicsért. – A kis hercegnőnk még alszik?

– Hála isten, igen! – sóhajtom.

– Későn jövök, még lesz egy vacsorám is az egyik ügyféllel.

Nézem jóképű, kisfiús, napbarnított arcát, izmos, karcsú alakját. A férjem heti kétszer teniszezik, este vagy reggel úszni jár, és hétvégenként ahányszor csak teheti, elmegy focizni a haverokkal. És milyen elegáns! Hirtelen elszégyellem magam. Ott állok a kinyúlt melegítőmben, a tejpecsétes pólómban, ami láttatni engedi a derekamon lévő hurkákat, a hajam egy ócska gumival van hátrafogva, és még arcot sem mostam ma.

– Nyúzottnak tűnsz – simít hátra egy elszabadult tincset a fülem mögé.

– Időtlen idők óta nem aludtam – fordulok el tőle.

– Lemehetnétek anyukádhoz pár napra. Talán úgy könnyebb lesz, mint itthon, egyedül a két kicsivel.

Meghat, hogy gondol erre.

– Jó ötlet – felelem.

– Este találkozunk, Kispajtás! – emeli fel Danit magasra és összepuszilgatja, a kisfiam meg visong örömében.

Közben felsír Lili, kihozom a gyerekszobából, a férjem fölé hajol, és megsimogatja az arcát.

– És itt az én szép kis hercegnőm is!

Lili azonnal abbahagyja a sírást, és gügyögni kezd az apjának.

– Bárcsak itthon tudnál maradni! – csúszik ki a számon, de azonnal meg is bánom. Olyan gyerekes!

– Nem tehetem, szívem. Dolgoznom kell.

– Tudom.

Arcon csókol, aztán már kívül is van az ajtón.

Míg tisztába teszem és átöltöztetem Lilit, Dani összekeni paradicsommal – amit a kukából szed elő – a kiteregetett ruhákat, és kirámol két fiókot. Folttisztítót teszek a ruhákra, visszapakolom a fiókokat, nekilátok mosogatni, közben Dani kiborul az építőkockák miatt, és egyesével vagdalja őket a földhöz. Lili bömböl. Olyan fáradt vagyok, hogy legszívesebben én is sírnék. Mit sírnék? Ordítanék! De még csak arra sincs erőm, hogy rászóljak a gyerekre, ne dobálózzon. Vagy lehet, hogy inkább attól félek, ha rászólok, nem tudom szépen, türelmesen megtenni, és nem szeretnék kifordulni önmagamból. Néha úgy érzem, mintha egy fortyogó vulkánon ülnék.

Egy bűvész ügyességével főzöm meg az ebédet, lavírozva a két gyerek között. Mire elkészülök, Dani már iszonyú nyűgös, szeretne lemenni a játszótérre, így aztán gyorsan megebédelünk. Felöltöztetem őket, magamhoz veszem a szükséges dolgokat, de arra már esélyem sincs, hogy magamat is rendbe szedjem. Veszek fel egy tiszta melegítőt, pólót, belebújok a kitaposott edzőcipőmbe, és elindulunk. Még oda sem érünk a játszótérre, amikor megszólal a telefonom. A legjobb barátnőm, Adri hív, hogy egy étteremben ül, ott vette észre, hogy elhagyta a pénzét és az iratait, oda tudok-e menni, hogy kisegítsem? Mindent gyorsan átgondolva arra jutok, hogy nem megyek haza az autómért, mert egyfelől több, mint fél óra visszasétálni a két kisgyerekkel, másfelől hosszú idő elhelyezni őket benne.

Próbálom elmagyarázni Daninak a helyzetet, persze hisztizik, aztán lekenyerezem azzal, hogy taxizni fogunk, és ahova megyünk, ott van fagyi, és kap egy adagot.

Hívok egy autót. Néhány pillanattal később már az étterem felé tartunk. Jó húsz perc múlva érkezünk meg. Fizetek, kikászálódom a két gyerekkel. Persze elejtem a táskám, Lili felébred, nyöszörögni kezd. Dani a karomat rángatja, mert fagyit akar. Ringatom a kislányom, közben a fiamhoz beszélek folyamatosan, nehogy dühöngeni kezdjen. A taxis az első ülésen egykedvűen nyomkodja a telefonját, ránk sem hederít. Az utcán minden irányba rengeteg ember siet, de mintha láthatatlanok lennénk, senki sem törődik velünk. Miközben fél kézzel kinyitom a babakocsit, felpillantok, és átnézek az út túloldalára. Földbe gyökerezik a lábam. A szívem a torkomban dobog, elönt a forróság. Remegni kezdek. A légcsövem összeszorul, úgy érzem, nem tudok lélegezni. Ég a torkom, a tüdőm, a szemeim. Az fut át az agyamon, hogy ilyen lehet, amikor valakinek pánikrohama van. Próbálom értelmezni, amit látok. Egyszerre mindennél valóságosabb, ugyanakkor annyira hihetetlen, mintha csak az elmém bomlott volna meg.

Jó darabig nem tudok mozdulni. Óráknak tűnik, holott valószínűleg, alig néhány másodperc lehet az egész. Lehajolok, hogy a taxi takarásában legyek, és miközben Lilit beügyeskedem a babakocsiba, kipillantok az autó mögül. Semmi kétség. Ádám az. Kézen fogva sétál egy nővel. A nő olyan magas lehet, mint én, de ezzel minden hasonlóság ki is merül közte és köztem. Barna, hosszú haja ragyogón simul a vállára. Fényes, egyenesre vasalt, mint aki most lépett ki egy fodrászszalonból. Karcsú lábai végtelenül hosszúnak tűnnek a magas sarkú, piros cipőben. Rövid ruhája, ami szintén piros, kiemeli vékony derekát. Úgy érzem, sosem láttam ilyen szép nőt. Magamra pillantok. Elönt a szégyen. Legszívesebben a föld alá süllyednék. Aztán hirtelen tomboló dühöt érzek. Szeretnék odarohanni, és addig ordítani velük, amíg elmegy a hangom. De nem teszek semmit. Csak nézem őket. Ahogy meghitten összebújnak, ahogy Ádám átöleli a nő karcsú derekát, aztán maga felé fordítja, és hosszan megcsókolja. Hányingerem lesz. Nem tudom visszatartani, a taxi bal hátsó kereke mellett kiadom a reggeli maradékát. A taxis aggódon fordul felém, megkérdezi, jól vagyok-e. Milyen ostoba kérdés! Nemet intek a fejemmel. Előkotrom a telefonom a táskámból. Amikor felpillantok, még látom, ahogy Ádám és a nő eltűnnek a közeli szálloda ajtajában. Felhívom a barátnőmet, elmondom neki, hogy ideértem, kint vagyok a gyerekekkel az utcán, de ahogy kinézek, nem tudok bemenni, jöjjön ki a pénzért.

A taxis megkérdezi, tehet-e értem valamit, nemet intek a fejemmel, aztán nézem, ahogy besorol a forgalomba, majd eltűnik a többi autó között. Továbbra is minden ugyanolyan, mint eddig. Emberek sietnek a járdán, van, aki éppen telefonon beszél, egy idős nő szatyrokat cipel görnyedten, középkorú nő kamasz gyerekkel vitázik, egy csapat tizenéves egymást ugratja, fiatal pár kézen fogva sétál. Megint hányingerem lesz, öklendezni kezdek. Miközben a járdaszegély mellé hányok, Lili felsír, Dani a pólómat rángatja.

– Fagyit akarok! – toporzékol. – Most!

– Hagyd már abba! – kiáltok a gyerekre, aki azonnal megdermed.

Talán még sohasem kiabáltam rá.

– Ne haragudj! – guggolok le hozzá. – A mami nem érzi jól magát. Kérlek, légy egy kicsit türelmesebb!

Ahogy az arcába nézek, mintha Ádám arcát látnám kicsiben. Nem akarok sírni, de önkéntelen elerednek a könnyeim. A fiam megszeppenten néz rám, majd suta mozdulatokkal megölel.

– Bibis valamid? – kérdezi.

– Igen – hüppögöm –, de semmi baj. Elmúlik.

– Adok rá puszit! – mondja. – Hol fáj?

Nem tudom, mit felelhetnék. A szívem, az fáj, mert szilánkokra tört éppen. És a lelkem. Az is sajog. Mintha kiszakítottak volna belőlem egy darabot.

– Itt – mutatok végül a fejemre, Dani pedig cuppanós puszit nyom rá.

– Máris sokkal jobb! – próbálok rámosolyogni.

Tudom, hogy össze kell szednem magam. Egyelőre. A gyerekek kedvéért.

– Sziasztok, szép szerelmeim! – lép oda hozzánk Adri. – Hűha, Dani, te hogy tudtál ekkorát nőni egy hét alatt? – kapja fel nevetve a fiamat, aki visongani kezd örömében.

Adri rám pillant, arcára fagy a mosoly.

– Úristen! Mi történt? – kérdezi.

Húsz perccel később a közeli parkban ülünk egy padon. A kérdésére ott és akkor nem tudtam válaszolni, csak átadtam a pénztárcámat neki, hogy menjen vissza az étterembe fizetni, ő meg beszaladt, és rekordidő alatt már újra ott is volt mellettünk. Kézen fogta Danit, én a babakocsit toltam, gépies mozdulatokkal téve egyik lábamat a másik elé. Adri folyamatosan csacsogott a kisfiammal, miközben állandóan rám sandított a szeme sarkából. Fogalmam sincs, miről beszélt Danival, és arról sem, hogyan értünk a parkba. Azt sem tudom, hogy került a kisfiam kezébe a fagyi, amit most a szemben lévő padon eszik nagy átéléssel, miközben a lábait lóbálja. Külön padra ült, mondván, nagyfiú már. Lili mellettem szendereg a babakocsiban, Adri pedig újra felteszi a kérdést:

– Mi történt?

Egy darabig csendben ülök, aztán zaklatottan buknak ki belőlem a szavak. Mire a végére érek, rázza a vállamat a zokogás, a barátnőm pedig magához ölel, és azt suttogja:

– A rohadék!

Hagyja, hogy kisírjam magam, közben a hátamat és a hajamat simogatja. Aztán Dani végez a fagyival, Adri odalép hozzá. Nézem, ahogy leguggol mellé és elegáns táskájából zsebkendőt vesz elő, hogy letörölje maszatos száját, kezét, majd a válla felett rám néz:

– Menjünk haza, elviszlek benneteket.

Engedelmesen lépdelek mellette, lefagyott aggyal, magam előtt tolva a babakocsit. Hálás vagyok, hogy lefoglalja Danit, mert nem tudok gondolkodni.

Adri bezsuppol minket a szép tiszta kocsijába. Fogalmam sincs, hogy érünk haza, de egyszer csak ott vagyunk a lakásban, a konyhában. Adri – karjában Lilivel – épp teát főz, a kisfiam a székében ülve kekszet eszeget.

– Ha megetted a kekszet, megnézhetsz egy mesét – kacsint Danira. – Melyik a kedvenced? Mit fogsz nézni?

– Maszatot!

Adri kérdőn rám emeli a tekintetét.

– Pagony tévé – mondom automatikusan, ő meg bólint, bár látom, fogalma sincs, mi az.

Pár perccel később tea gőzölög előttem, a nappaliból felhangzik a Maszat egyik részének zenéje, Adri pedig leül mellém, karján Lilivel.

– Letehetem a kiságyba? – kérdezi.

Bólintok.

Nem sokkal később visszaül mellém, és látom, úgy helyezkedik, hogy rálásson Danira.

– Most mihez kezdjek? – kérdezem.

– Fogalmam sincs – suttogja maga elé nézve.

– Meg kell tudnom, mióta tart ez. Hogy ki ez a nő egyáltalán. Mennyi az idő?

– Délután három – néz elegáns karórájára a barátnőm.

– Csak este jön haza. Üzleti vacsora. Azt mondta. De tuti, hogy az is hazugság! Én nem tudok vele találkozni este! Én nem akarok vele találkozni! Meg kell tudnom, ki az a nő – húzom elszántan magam elé a laptopomat, felnyitom, begépelem a kódot, és mint egy megszállott, nekilátok a keresésnek.

Felmegyek Ádám Facebook-profiljára. 3879 ismerőse van. A picsába! Nem érdekel! Nekilátok egyesével végignézni az összeset. Úgy az ezredik apró fotót nézem, már kiguvad a szemem, amikor rájövök, hogy mintha az előbb a nőt láttam volna, csak automatikusan továbbgörgettem. Visszamegyek az oldalon, és megnyitom a gyanúsnak ítélt profilt.

Déry Dóra. A profilképe is piros ruhában készült, és ritka, mert egész alakos fotó. Persze azonnal felismerem. Ő az. Adri felé fordítom a laptopot, aki nem szól semmit, csak felnyög, és közelebb húzza hozzám a székét. Kényszerítem magam, hogy végignézzem az összes fényképet.

– Basszus, több fotója van csak a profilján, mint amennyi rólam egész életemben készült! – csattanok fel.

A csaj púderszínű kiskosztümben áll egy irodaajtóban, végtelen hosszú lábai nude színű, eszméletlen magas sarkú cipőbe bújtatva. Egy közeli fotó egy étteremben, arcán tökéletes smink, látszanak hófehér fogai, ahogy százwattos mosolyt villant arra, aki a képet készítette. Hófehér fürdőruhában, lebarnulva ül egy medence szélén, a közelebbi lába felhúzva, jól látszik lapos hasa, a bordái. Aranyszínű, testhezálló ruhában, csillámos sminkben, másik két bombázóval valami buliban készült fotón. Piros sportautó mellett áll, forrónadrágban, topban. Előrehajolva csókot dob, ajkán vérvörös rúzzsal, és nem tudom eldönteni, mi vonzza jobban a tekintetet, a fehér, kigombolt, szűk ingből elővillanó dekoltázsa vagy az ajkai. Valami prospektust tart maga előtt, körmei hosszúak, ápoltak, fényesen csillognak, ujjain gyűrűk, vékony csuklóján arany karperec, haja loknikba szárítva. Szűk jóganadrágban és topban, számomra furcsa pózban feszít. Egy hajó orrában ül, háttal, barna fényes haját fújja a szél, látszik kerek válla és a gerince vonala, meg a piros bikinije. Fehér, sellőfazonú estélyiben áll egy lépcsősoron. Ahogy lapozom a képeket, egy masszába folynak össze. Hosszú lábak, vörös ajkak, dekoltázsok, csillogó körmök, lapos has. Minden, ami nem én vagyok.

Elerednek a könnyeim és megállíthatatlanul folynak.

– Elég lesz! – súgja Adri, és elfordítja tőlem a laptopot.

– Nem hiszem el! Nem hiszem el, hogy ezt tette velem! – zokogom.

A barátnőm zsebkendőt nyom a kezembe. Megtörlöm a szemem, kifújom az orrom.

– Lehet, hogy rosszul láttam, és… – kezdem, de aztán megrázom a fejem. Ostobaság. Hiszen a saját szememmel láttam.

Visszafordítom magam felé a laptopot, megnézem az adatlapját. Ugyanott dolgozik, ahol Ádám. Naná! Hétvégén lesz a születésnapja.

Megtudom, hogy öt évvel ezelőtt elvégezte a jogi egyetemet, egy rakás fotó van a diplomaosztójáról.

– Na, még kellett egy d betű a neve elé, hogy jobban alliteráljon! – csattanok fel. – Doktor Déry Dóra. Fasza! – olyan erővel csapom le a gép fedelét, hogy szinte visszhangzik a konyhában.

– Mióta tarthat ez? – hüppögöm.

– Fogalmam sincs. De számít ez?

– Nem. Valójában nem. Csak szeretném tudni, hogy egy hete vagy két éve néznek teljesen hülyének.

Hallgatunk kicsit. A szomorúság és a becsapottság érzése úgy borul rám, mint egy nehéz, vastag kabát.

– Képtelen vagyok ma a szemébe nézni, nem tudok találkozni vele! Nem akarok!

– Gyertek át hozzám a gyerekekkel, aztán együtt kitalálunk valamit! – mondja Adri.

Ez még mindig jobb, mint ülni és várni, hogy hazaérjen Ádám. Mert akkor mi lesz? Mit mondhatnék neki? Nem tudok úgy tenni, mintha mi sem történt volna! Nem tudom eljátszani, hogy nem tudok semmit, bízva abban, hogy másnap elutazik, és lesz egy hetem kitalálni, hogyan tovább.

Összepakolom a gyerekeket, Adri eladja a dolgot Daninak, hogy ez mekkora kaland lesz. Legalább egy táskányi játékot pakol össze vele, és így az összecsukható kisággyal, a ruhákkal, a pelenkás dobozzal és a kajákkal, meg az én cuccaimmal kétszer kell fordulnunk a kocsiig, aztán egy óra múlva már ott vagyunk Adri tágas, elegáns lakásában.

– Szét fogják cseszni az egész kecót! – nézek szét a gyönyörűen berendezett helyiségekben. Minden krémszínű és halványszürke, patika rend uralkodik, és ahogy a szememet végigfuttatom a nappalin, legalább tizenegy potenciális veszélyforrást találok. Kínai váza a földön, üveg dohányzóasztal, kristálytartó a polcon, üveges szekrényajtó, sehol egy élvédő és így tovább.

– Bocs – mondom, miközben mindent magasabbra pakolok, majd összetekerem a krémszínű, hosszú szőrű szőnyeget, és leterítem Dani játszós plédjét a helyére.

A barátnőm rávilágít, hogy nem tűnhetek el csak így otthonról, valamit mondani kellene Ádámnak. Mivel az én agyam épp felmondta a szolgálatot, azt találja ki, hogy legyen az a fedősztori, hogy ő eltörte a lábát, és át kellett jönnöm segíteni neki. Képtelen vagyok beszélni a férjemmel, ezért megírom neki SMS-ben. Természetesen nem válaszol. Nyilván kibaszottul elfoglalt!

Adri újra elindít egy mesét Daninak, megetetjük Lilit, aztán leülünk a nappaliban. A fiam átszellemülten tapad a képernyőre, kiélvezve a dolgot, mert otthon egy nap csak egyszer nézhet ilyesmit, maximum fél óráig. Lili talán érzi, hogy valami baj van, mert békésen szendereg mellettem a bébihordozóban. Adri tölt nekem egy pohár bort, felém nyújtja. Hálásan elfogadom. Égeti a torkom. Fogalmam sincs, mikor ittam utoljára alkoholt.

– Az a nő gyönyörű! És nézz rám! Itt állok, nyolc kiló plusszal, a kinyúlt melegítőmben, pólóban, szoptatós melltartóval. Azt sem tudom, melyik nap volt utoljára időm hajat mosni, nemhogy fodrászhoz eljutni! A hajam egérbarna színű, már hónapok óta nem volt alkalmam befesteni, kék szemem véreres a kialvatlanságtól, alatta pedig mély, fekete karikák vannak. Az arcom nyúzott és fakó! A körmeim tövig levágva, nehogy megsértsem vele a gyerekeket! Sápadt vagyok, és a bőröm elvesztette a feszességét. Gyűlölöm magam! – fakadok megint sírva.

– Két gyereket szültél, az Isten szerelmére, és a nap huszonnégy órájában velük vagy!

– Ez kibaszott igazságtalan! Az ő gyerekei is! Közösen döntöttünk a gyerekvállalás mellett, de persze csak az én testem ment tönkre ebben, az én huszonnégy órámat tölti ki, az én egész életem fordult ki a négy sarkából! Neki mi változott? Ugyanúgy dolgozik, felnőtt társaságban van egész nap, ugyanúgy eljár úszni, teniszezni, focizni, üzleti vacsorákra, sörözni a haverokkal, fiús hétvégékre. Amikor reggelente elmegy otthonról, a kölykök jó eséllyel még alszanak, mire hazajön, már megfürdetve ágyban vannak! Én évek óta nem aludtam ki magam, ő bezzeg vasárnap sokáig alszik, mert elfárad a napi tizenkét órás munkában hét közben! Munka! – fújok egyet. – Baszki, nem is dolgozik tizenkét órát, hanem a csajt keféli! A rohadt szemétláda!

– Nem akarom védeni, de azt a korrektség kedvéért ismerjük el, hogy jelenleg azért ő tartja el a családot a keresetével.

– Menj a picsába! – nézek Adrira dühösen. – Ha én maradok dolgozni, és ő megy gyesre, az én keresetemből is el tudom tartani a családot! Én feladtam egyelőre a karrierem, ő meg építi az övét! Az elmúlt három évben már értékesítési igazgató lett belőle, én meg a marketing osztályvezetői pozíciómat cseréltem pelenkázásra, a kurva életbe! Ő tizenkét órát dolgozik – rajzolok idézőjelet az ujjammal a levegőbe –, én meg huszonnégy órás szolgálatban vagyok három éve! Egyetlen kibaszott napot se töltöttem azóta a gyerekek nélkül! Nem, hogy egy napot, egy órát se! Nekem nincs időm fodrászhoz és manikűröshöz járni, meg jógázni, plusz a nap minden második órájában szelfiket készíteni magamról!

A düh úgy hatalmasodik el rajtam, hogyha Ádám itt lenne, komolyan addig ütném, amíg mozog! Soha nem éltem még át ilyen elementáris haragot.

– Megbeszéltük! Érted?! Megbeszéltük, hogy két gyerekünk lesz, és az valahogy evidens volt, hogy én maradok otthon velük. Na de az, hogy tulajdonképpen minden rám marad? Hogy az ő élete alig változott valamit, az enyém meg gyökerestől kifordult a négy sarkából? Arról szó sem volt! Ez csak így alakult! És akkor még erre ő… – megint elsírom magam.

Adri elveszi a kezemből a borospoharat, aztán magához ölel.

Miközben a hátamat simogatja, rájövök, miért is szeretem annyira. Egyszerűen csak ott van nekem, és meghallgat. Nem osztogat tanácsokat, nem szajkózza a véleményét, de ott van, rendíthetetlenül figyel rám, és szeret.

– Imádom őket – nézek a gyerekekre.

– Tudom, édes.

– Most csak… csak átmenetileg nem a nő bennem a legfontosabb, hanem az anya.

– Igen, tudom.

– És akkor ezt kell velem tenni? Nem ezt érdemlem!

– Nem, szívem, valóban nem – simogatja meg a kezem.

Adri segít megfürdetni a gyerekeket, vacsorát ad Daninak, amíg én megszoptatom Lilit, aztán mesét olvas, és amikor elalszanak, együtt megyünk vissza a nappaliba. Lerogyok a kanapéra, megnézem a telefonomat.

– Még csak nem is válaszolt – mondom. – Ha véletlenül otthon van, akkor bezzeg állandóan a kibaszott telefonját nyomogatja! Az a nő – nem tudom kiejteni a nevét –, azt az inget gombolja ki rajta, amit én vasaltam, azt az alsónadrágot húzza le róla, amit én mostam ki! – megint elsírom magam, Adri pedig ül mellettem, és fogja a kezem.

Néhány perccel később meg a hajamat fogja, miközben én a vécékagyló előtt görnyedek, és hányok.

Megszólal a telefonom, egymásra nézünk. Képtelen vagyok felvenni, úgyhogy végül Adri kapja fel és szól bele.

Meglep, milyen folyékonyan gördül le ajkáról a hazugság, hogy nem tudok a telefonhoz jönni, mert épp Lilit altatom, és igen, kicsit bódult a fájdalomcsillapítótól, és hogy a lépcsőn csúszott meg, és eltört a bokája, én pedig egy angyal vagyok, amiért segítek neki, és persze átadja az üzenetet, és igen, biztosan visszahívom majd.

Nem sokkal később Ádám üzenetet ír, hogy még az unalmas vacsorán társalog a partnerekkel – Hát persze! –, és nem tudja, mikor végez, ha úgy érzem, aludjak nyugodtan, reméli, Adri jobban van, és milyen rendes vagyok, hogy segítek neki, és szeret, meg a gyerekeket is. Szeret, naná! Amit úgy mutat ki, hogy Dórikát dugja!

– Szemét, hazug disznó! – hajítom a kanapéra a telefont.

A barátnőm a számítógépén dolgozik kicsit – lemondta miattam az összes megbeszélését. Adri PR-tanácsadó.

Magam elé veszem az én gépemet, megnézem, hogy le lehet-e fogyni egy hét alatt nyolc kilót. Természetesen nem. Hogy át lehet-e plasztikáztatnia magát az embernek 5-6 nap alatt? Természetesen nem. Hogy meg lehet-e ölni valakit úgy, hogy sosem derül ki? Talán.

Újra megnézem a csaj profilját. A közösségimédia-oldalak alapján rengeteg dolgot megtudhatunk valakiről. Főleg, ha ilyen magamutogató! Így aztán megtudom, hogy az apja orvos, és van egy vitorlása. Hogy az anyja ugyanúgy néz ki, mint ő, csak húsz évvel idősebb kiadásban. Megtudom, hogy Deedeenek becézik – angolosan ejtve –, hogy nincs testvére, hogy két barátnője van, hogy jógázik, hogy nem eszik cukrot és szénhidrátot, és hogy minden negyedévben szigorú diétát tart. Kiderül az is, hogy vállalati jogász, hogy a belvárosban lakik egy tetőtéri lakásban, kilátással a várra, hogy minden évben többször is egzotikus helyeken nyaral, hogy tud síelni, hogy rajong a filmekért. Megtudom, mely szórakozóhelyekre és éttermekbe jár, ki a fodrásza és a műkörmöse. Túl sok mindent tudok meg. Lecsukom a laptop fedelét.

– Szabaddá tettem a holnapi napomat is – áll fel Adri a gépe elől és nagyot nyújtózik. – Sajnos azonban a következőn már dolgoznom kell. Van egy nagyon nagy projektem, és mivel határidős, nem tudom sehova sem elcsúsztatni. Viszont nem szeretném, ha egyedül lennél! Mi lenne, ha lemennél anyukádhoz?

– Ahhoz az anyámhoz, aki rajong a vejéért, és az a véleménye, hogy a férfi genetikailag hűtlen, és ezt egy okos nőnek egyszerűen csak tudomásul kell vennie, mert mindaddig, amíg a férje hozzá megy haza, ez tök oké? Ahhoz az anyámhoz, aki képes volt egy filmsorozat női alakjáról elnevezni az egyetlen lányát – Az Onedin család Elizabethjéről –, és aki szerint egy feleség ne szopja le a férjét, mert mégse járja, hogy aztán azzal a szájjal csókolgatja utána a gyerekeit? Arra az anyámra gondolsz, aki azt mondta nekem, hogy hát szívás, hogy lány lettem, de ha már ez van, legalább legyek okos nő, tartsam meg a férjem, mert nélküle lehúzhatom magam a vécén?

– Valóban – sóhajt fel Adri. – Ez hülye ötlet volt részemről. Akkor majd holnap kitalálunk valamit – ásít nagyot.

– De nyugi! – emeli fel a kezét. – Virrasztok veled, amíg csak szükséges.

– Szerinted tényleg egész héten konferencián lesz? – kérdezem, miközben töltök magamnak még egy pohár bort.

– Nem. Nem hinném – feleli. – De ezt azt hiszem, ki tudom deríteni. Mit mondott, hol lesz?

– Azt hiszem, Sárváron. Gondolom, a Spirit Hotelben.

Adri füttyent egyet.

– Na, ja – mondja –, pénzügyi cég, van lóvé. Adj nekem egy kis időt, megpróbálom kideríteni – újra kinyitja a laptopját, közben magához veszi a telefonját.

Miközben a bort kortyolgatom, a barátnőmet nézem. Erős, független, határozott nő. Már középiskolás korunk óta a legjobb barátnők vagyunk. Egyenes, szókimondó, őszinte. Néha persze kicsit nyers, de legalább sosem kertel. Rengeteget dolgozik, már-már munkamániás, de imádja, amit csinál, és az ügyfelei is nagy becsben tartják őt. Azt hiszem, nincs olyan dolog, amit Adri ne tudna elintézni. Látom sportos alakját, ahogy éppen a teraszon járkál fel-alá, és a telefonján beszél. Minden nap fut, már vagy tucatszor teljesítette a maratont is. Mindig vannak partnerei, de nem szeretne férjhez menni, pláne nem gyerekeket. Az enyémeket imádja, de azt mondja, ez őt teljesen kielégíti, ő alkalmatlan anyának. A lelkem mélyén tudom, hogy csodás anya lenne, ugyanakkor ismerem a sérüléseit, csalódásait. Megértem, miért döntött mégis úgy, hogy inkább egyedül szeretne élni.

Gondolataimból a teraszajtó nyitódása szakít ki. Visszazuhanok a jelenbe, ahol éppen az életem romjain ülök.

Adri belép a nappaliba, ránéz a gépére, majd felém fordul.

– Ahogy sejtettem. A konferencia kedden, azaz holnap kezdődik, de csütörtökön már vége is. Ádám utána is marad, a foglalása vasárnapig tart. Két fő részére. Doktor Déry Dóra szintén vasárnapig fog a hotelben vendégeskedni. És igen, közös szoba van foglalva számukra.

Beletelik néhány pillanatba, amíg felfogom az információt. Két kézzel beletúrok a hajamba, és erősen megrángatom a tincseimet. Iszonyúan fáj. Aztán az arcomat a tenyerembe temetem.

– Sajnálom! – ül mellém Adri.

– Hogy csináltad? – kérdezem. Magam sem tudom, miért fontos ez. Talán csak könnyebb egyelőre ezen tépelődni.

– Minden rendezvényszervezőt és hotelt ismerek. A szakmámmal jár. A Spiritbe amúgy is sokat járok, már-már törzsvendég vagyok ott. Nem csak azért, mert sokat fotózunk ott, és több rendezvényen is részt vettem, hanem magánszemélyként is. Jól ismerem az igazgatót.

– Értem – felelem.

Aztán hallgatunk kicsit.

– Rohadt, kibaszott szemétláda! – esnek ki belőlem dühösen a szavak.

– Az!

Később, Adri vendégszobájának az ágyán fekve azon gondolkodom, szeretem-e a férjem. Hogy milyen is a mi kapcsolatunk, mint férfi és nő. Hogy milyen a mi házasságunk. Rájövök, hogy az elmúlt néhány évben nem igazán foglalkoztam ezzel a kérdéssel. Olyan természetes volt, olyan hétköznapi. Ő dolgozott, én otthon voltam a gyerekekkel, ki sem látszottam a napi feladatokból. Este holtfáradtan leginkább a gyerekekről váltottunk pár szót, meg az ő munkájáról. Mióta nem volt szó rólam? Hiába töröm a fejem, nem tudok rá visszaemlékezni, mikor szűnt meg, hogy megosszak magamról bármit is. Mert hát nem volt mit. Nem történt velem semmi. Szoptattam, pelenkáztam, mesét olvastam, porszívóztam, mostam, teregettem, főztem, kisautót tologattam, homokvárat építettem, rajzoltam, szendvicskatonákat készítettem, foltokat távolítottam el a ruhákból, gyereket dajkáltam, puszikat adtam a bibis dolgokra…

Eszembe jut, amikor megszületett Dani. Ádám bent volt a szülésnél, ő vágta el a köldökzsinórt, és azt mondta, szeret bennünket, mi vagyunk az egész élete. És azt is mondta, köszönöm, és fogta a kezem, miközben együtt néztük a magzatmázas újszülöttet.

Az esküvőnk is eszembe jut. Csupa stressz volt az egész, holtfáradtak voltunk a nagy napra, mert túl sok vendéget hívtunk meg. Túl tökéletesre akartam, úgyhogy annyi tervezéssel, szervezéssel járt, hogy mire elérkezett a nagy nap, alig álltam a lábamon. Nem volt nászéjszaka, nem háltuk el az első éjszakát, főleg, mert Ádám csúnyán elázott a sok piától. Igaz, akkor már együtt éltünk két éve, szóval nem is éreztem úgy, hogy ennek nagy jelentősége lenne.

Fejem alá gyűröm a párnát, azon gondolkodom, mikor szeretkeztünk utoljára, de nem tudom visszaidézni. Jó pár héttel ezelőtt lehetett, egy kora reggel, gyorsan, kapkodón. Mire belejöttem volna, vége is volt. Lili felsírt, úgyhogy a köntösömet magamra kapva rohantam a gyerekszobába.

Hol a francban romlott el ez az egész? De hiába töröm a fejem, sehogy sem tudok rájönni.

Mintha az elmúlt három évben magamra lettem volna hagyva. Valamit biztosan nem jól csináltunk. Vajon, hogy csinálják mások? Mindenkinél ilyen, amikor a gyerekek még kicsik?

Továbbra is azon gondolkodom, hogy én szeretem-e a férjemet.

Az életemet a gyerekek töltik ki. A nap huszonnégy órájában, a hét minden napján. Az egész világom körülöttük forog. Nincs is más választásom, hiszen semmiféle segítségem nincs. Abban, hogy mit érzek a gyerekeim iránt, teljesen biztos vagyok, de abban nem, hogy mit érzek Ádám iránt. Ő egyszerűen…, csak úgy van. Az életem része. Mint a bal térdem. Rettentően elszomorít ez a gondolat.

Azt hiszem, ez az egyensúlytalanság a baj. Nekem a családanya szerep az egyedüli világom, Ádámnak a karrierje, a munkája, a barátai, a hobbijai, és mellettük persze van családja. Mintha, teljesen más életet élnénk.

Mint férfi iránt, nem azt érzem, amit régen. Mikor múlhatott el ez egyáltalán, és hogy nem vettem észre? Olyanok vagyunk, mint egy kétrészes dívány, amilyeneket az IKEA-ban lehet kapni. Önmagukban is megállják a helyüket, csak most össze vannak csavarozva. És ahogy a csavarok kilazultak, már sehogy sem passzolnak össze. Nem funkcionálnak egyben.

Úgy érzem, elvesztettem valami nagyon fontosat. Elfacsarodik a szívem, maga alá temet a veszteség érzése. Nemcsak Ádámot és a házasságomat, hanem magamat is elveszítettem. Fáj a rám nehezedő bánat. Álomba sírom magam.

Még alig dereng kint, amikor megébredek. Hirtelen azt sem tudom, hol vagyok, de aztán a másodperc tört része alatt rám zuhan a valóság.

Jó darabig csak fekszem, a gondolataim körbe-körbejárnak. Ugyanott, ahol elalvás előtt hagytam őket.

Fogalmam sincs, hogyan történik, de egyszer csak rájövök, mit is akarok valójában. Ekkor felsír Lili, úgyhogy a másik vendégszobába sietek, és elkezdődik a nap.

* * *

Két nappal később egy exkluzív szépségszalonban a kozmetikus székében fekszem, és kimondottan élvezem, ahogy az arcomat kényezteti. Előtte voltam szaunázni, majd bekenték valami csodakrémmel a bőrömet. Most úgy érzem magam, mint egy királynő.

Amikor elmondtam Adrinak a gondolataimat, és hogy mire jutottam, mit szeretnék, biztosított a teljes támogatásáról, és azonnal mozgásba lendültek a dolgok. A barátnőm a tettek embere.

Az Ádámmal való kommunikációt Adri tökéletesen kitalálta, sajnos „elment a hangom”, úgyhogy SMS-ben beszélek a férjemmel, ez így pont jó. Arra még nem állok készen, hogy valóban beszéljek vele.

A kozmetikus után átülök a műkörmös székébe. Nézem, ahogy több mint másfél óra alatt gyönyörű, vörös körmöket varázsol nekem.

Miután végzek, hazaugrom megnézni a gyerekeket, akikre a bébiszitter vigyáz. Meglep, hogy milyen nagyszerűen érzik magukat. Együtt ebédelünk, játszom velük kicsit, megvárom, míg elalszanak, aztán máris indulok tovább.

Soha életemben nem jártam még stílustanácsadónál. Kissé zavarban vagyok az első néhány percben, de aztán Blanka, a lélegzetelállítóan szép, harmincas nő gyorsan levesz a lábamról. Fél órával később meghitten nevetgélve isszuk a habos tejeskávét az irodájában. Utána alaposan szemügyre vesz, rajzolgat néhány dolgot, majd közli, hogy mehetünk vásárolni. Az elmúlt három évben egy-két pólón és melegítőn kívül – amiket a neten rendeltem –, semmit se vettem magamnak. Meglepődöm, mennyire élvezem a vásárlást. Blanka fantasztikus érzékkel válogat a fazonok és színek közt. Amikor kijövök a próbafülkéből egy-egy szettben, félrebillenti a fejét, és hosszan fürkész. Van, hogy szigorú arccal feláll, odahoz egy új darabot, és visszaküld átöltözni. Van, amikor helyeslően bólogat.

Elképesztő, hogy egy-egy általa összeállított kollekcióban mennyire másként nézek ki! Kiemelik telt melleimet, eltakarják a kis úszógumit a hasam körül, hosszabbnak mutatják a lábaimat, vékonyabbnak a derekamat. Mindegyikben úgy nézek ki, mint aki valami elegáns divatlapból lépett ki. És annyira nagyon nőnek érzem magam!

Este hétre papírtáskákkal megrakodva érek haza. Miután leteszem aludni a gyerekeket, felpróbálom az új ruhákat, és hosszan gyönyörködöm bennük a tükör előtt. Észreveszem, hogy még a mozgásom, a testtartásom is megváltozik, ahogy felveszem őket.

Másnap fodrászhoz megyek. Hajamat mézszőkére festi, aztán lépcsőzetes frizurát vág nekem féloldalas frufruval, majd beszárítja. Elégedetten a tükörképemre mosolygok, és úgy érzem, mintha nem is magamat látnám. Legalább tíz évvel fiatalabbnak nézek ki és annyira nagyon csajosan, hogy legszívesebben egyfolytában mosolyognék.

Aznap este, az ágyban fekve, annyi érzés kavarog bennem, hogy biztos vagyok benne, nem fogok tudni aludni. Előbb végigveszem fejben a másnapi teendőket. Holnap lesz a nagy nap. Megremeg a szívem, a gyomrom. Végtelenül szomorú vagyok, és becsapottnak érzem magam, miközben izgatott is vagyok, és bizakodó. Összekeverednek bennem ezek a nagyon különféle érzések. Végül elnyom az álom.

Reggel a bébiszitter segít összekészíteni a gyerekeket. Lili éppen visszaalszik a szopizás után, Dani meg a konyhában reggelizik, amikor megszólal a csengő. Adri az. Egy fiatal lány van vele, hatalmas táskával az oldalán.

Míg a barátnőm lehordja a rengeteg cuccot a kocsihoz, majd elmegy és megtankol nekem, a lány is végez a sminkemmel, és megkér, hunyjam le a pilláimat. Valami sprét fúj az arcomra, aztán pár pillanattal később azt mondja, kinyithatom a szemem.

Belenézek a tükörbe. Teljesen elképedek azon, amit az arcomból varázsolt.

– Bármelyik instaceleb helyén szerepelhetnék – mondom nevetve.

Nem látszik, hogy rengeteg smink lenne rajtam, inkább olyan természetesnek hat, mégis egészen másként nézek ki.

– Igen, gyönyörű vagy! – lép be Adri a nappaliba.

– És ez nem fog elmaszatolódni pár órán belül? – kérdezem a lánytól.

– Ez legalább tíz órán át ugyanígy fog kinézni. Akkor is, ha végig eszel, iszol vagy szexelsz – kacsint rám.

Belebújok a piros, térdig érő ruhába, amit direkt erre az alkalomra vettem. Szépen kihangsúlyozza a dekoltázsomat, eltakarja a kis pocakomat, és elrejti a széles csípőmet. Olyan, mintha vékony lenne a derekam. Ahogy Blanka mondta, egy ruha csodákra képes. Igaza van.

Lábamat a kényelmes, mégis szexi, szintén piros cipőbe bújtatom, majd magamhoz veszem a táskám. Belepillantok, hogy minden irat és dokumentum megvan-e. Elégedetten látom, hogy igen, minden a helyén.

Adri segít levinni a gyerekeket a kocsihoz, aztán hosszan megölel.

– Bárcsak láthatnám a reakcióját. Vagyis a reakciójukat – mondja közvetlenül a fülem mellett.

– Mindenről be fogok számolni – ígérem meg neki, aztán beülök az autóba, és elindulok.

Lehúzom az ablakot, és integetek Adrinak, majd miután bekanyarodom a sarkon, szem elől veszítem. Most döbbenek rá, mire készülök valójában.

Megacélozom magam, fejemet elszántan megemelem, a gázra lépek, nagyobb tempóra kapcsolva. A lejátszón elindítok egy gyerekdalokat játszó felvételt. Tíz percen belül mindkét gyerek békésen alszik – ahogy általában a kocsiban szoktak.

Két és fél órával később megérkezem Sárvárra.

Keresek egy benzinkutat, örömmel látom, hogy kívül van a mosdó. Szerencsémre kint van a kutas, és még nagyobb szerencsémre egy hölgy az. Megkérem, hogy maradjon az autó mellett, amíg beszaladok a mosdóba. Rekordidő alatt elvégzem a dolgom, megcsodálom magam a tükörben, aztán már sietek is vissza a kocsihoz. Megköszönöm a hölgynek a segítséget, és egy perc múlva már újra a főúton vagyok.

A GPS szerint már csak négy perc az érkezésig. A szívem egyre hevesebben dobog, és kapkodom a levegőt. Most jut el a tudatomig, hogy néhány perc múlva ott fogok állni a férjem és a szeretője előtt. Érzem, hogy kissé remegek. Túl sok az adrenalin a véremben. Elkezdem a légzést, amit Adri tanított nekem, és mire a szálloda elé érek, a szervezetem – úgy ahogy – visszaáll a normális állapotába.

Amint megállok, felébrednek a gyerekek, és újabb hatalmas szerencse, hogy egyikük sem nyűgös. Folyamatosan beszélek hozzájuk, míg kiszállunk a kocsiból. Lili a hordozóban pihen, Dani a kezemet fogja. Meglátom magunkat a szálloda nagy üvegajtajában. Mély levegőt veszek, határozottan belépek, majd a lifthez megyek. Felvitetjük magunkat a másodikra, kiszállunk, jobbra fordulunk, és pár lépéssel később ott állunk az ajtajuk előtt. Reménykedem, hogy bent vannak. Határozottan bekopogok. Lépteket hallok. A szívem a torkomban dobog, alig kapok levegőt. Nyílik az ajtó, ott áll előttem Ádám, a hotel fehér fürdőköntösében, aminek épp a kötőjét húzza szorosra.

Aztán minden egyszerre történik.

– Szia, szívem! – mondom kedves mosollyal az arcomon, és meglep, hogy képes vagyok rá. Nem volt hiábavaló a sok gyakorlás és átváltozás, ami magabiztosságot kölcsönöz nekem.

– Apa! – visít örömében Dani, és kitépi magát a kezemből, aztán átöleli a férjem lábát.

– Ki az? – hallatszik egy női hang a szobából.

Ádám pedig ott áll földbe gyökerezett lábbal és tátott szájjal az ajtóban. Mint aki lefagyott.

Puszit adok az arcára, és karomon a bébihordozóval bemasírozok mellette a szobába. Az ágyból épp akkor mászik ki a nő. Zavartan magára kapja a köntösét. Egy pillanatra látom meztelen párductestét. Majdnem rosszul leszek, de gyorsan mély levegőt veszek. Nem fogom ezt itt, pont most feladni, pláne nem fogom elszúrni! Hozzálépek, mosolyogva kezet nyújtok:

– Szia, Dóra! Elizabeth vagyok, Ádám felesége.

Látom rajta, mennyire zavarban van. Az arcán valami olyan kifejezés suhan át, hogy Úristen, ezt nem hiszem el, biztosan álmodom, de – talán csak ösztönösen – kezet nyújt. Szólni semmit sem szól, aztán olyan hirtelen kapja ki meleg tenyerét az enyémből, mintha oda se nyújtotta volna. Leteszem a hordozót a gyűrött ágynemű mellé az ágyra. Kiveszem belőle Lilit, majd átadom a nőnek.

– Fogd meg, légy szíves, egy kicsit!

Nem tud mit tenni, átveszi a babát.

– Jaj, ne így! Támaszd meg a popsija alatt és a kis fejét is – mutatom, miközben beszélek, majd mivel nem történik semmi, odanyúlok, és a megfelelő helyekre teszem a kezét.

Ádám ekkor fordul meg az ajtóban, és felemeli a rácsimpaszkodó Danit. Meredten néz rám, szóra nyitja a száját, aztán becsukja.

– Légy szíves, vegyél magadra valamit, szívem – mondom neki a lehető leghétköznapibb és kedves hangon –, aztán gyere le velem az autóhoz, és segíts felhozni a gyerekek holmiját. Tudod – fordulok a nő felé –, két ilyen apróságnak rengeteg dologra van szüksége néhány napra.

Úgy állnak ott, a nő is, meg Ádám is, mintha egyszerűen nem hinnék el, hogy ez velük történik. Aztán mindketten egyszerre szólalnak meg.

Ádám azt mondja:

– Liz… ez… nem beszélhetnénk ezt meg ketten valahol?

A nő meg közben ezt:

– Én ebben nem akarok részt venni! – nyújtja felém Lilit, akit viszont én nem veszek át.

– Nincs ezen semmi megbeszélnivaló – mondom. – Igazából rájöttem, milyen szerencsés vagyok. Több mint három éve, nemhogy egy szabad napom, egyetlen szabad órám sem volt. Most végre kiveszem az éves szabadságomat, és elutazom két hétre, te pedig – nézek Ádámra – addig vigyázol a gyerekekre. És különösen boldog vagyok, hogy itt van veled ő is – mutatok a nőre –, mert biztos vagyok benne, jól fog jönni egy női kéz a következő két hétben. Remélem – fordulok a nő felé, igen, nő, mert még magamban sem szeretném kimondani a nevét –, szereted a gyerekeket és értesz hozzájuk. Ha ez utóbbi mégsincs így, ne ess kétségbe! Ádám az apukájuk, úgyhogy mint mindent, ezt is biztosan simán kézben tartja. Felöltözöl, édes? – nézek vissza a férjemre. Igyekeznem kell, mert hétkor indul a repülőm, és még vissza kell érnem Pestre.