Fordította

Kutasy Mercédesz

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Dr. Jesús Martín-Fernández: Dime qué sientes. Diario de un neurocirujano. Pacientes despiertos, las 5 dimensiones del cerebro y un cambio de paradigma

Editorial Planeta/Ediciones Paidós, 2024

© Jesús Martín-Fernández, 2024

© Illusztrációk: Javier Pérez de Amezaga Tomás, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2025

Hungarian translation © Kutasy Mercédesz, 2025

Minden jog fenntartva

Szüleimnek szeretetükért,

és hogy harcoltak az álmaimért.

Mentoromnak, Hugues Duffau-nak, amiért kijelölte

számomra a pontot, ahonnan kimozdíthatom a világot.

Barátaimnak, Gabrielnek és Pedrónak,

mert mindig fény és szárazföld voltak, amikor eltévedtem.

A kötetben szereplő esetek többsége igaz történet, amelyeket a páciensek beleegyezésével közlünk, jóllehet a személyiségi jogok védelme érdekében néhány szereplő nevét megváltoztattuk.

Más esetekben ugyanakkor nem a konkrét páciensek történetét tükrözik az elbeszélések: a narráció érdekében nagyobb feszültséget teremtettünk az eredetinél.

A gyűlölet közepette úgy éreztem, legyőzhetetlen szeretet lakik bennem. A könnyek között úgy éreztem, legyőzhetetlen öröm lakik bennem. A káosz közepette úgy éreztem, legyőzhetetlen nyugalom lakik bennem.

Mindennek ellenére úgy éreztem, hogy a télben legyőzhetetlen nyár lakik bennem. Ez pedig boldoggá tesz. Nem számít, milyen erősen dolgozik ellenem a világ, lakik bennem valami, ami jobban dolgozik a világ ellenében.

Albert Camus: Nyár

Tartalom

Előszó

Bevezető: A folyó túloldalán

1. Az érzelmek online megőrzése

2. Az agy: ötdimenziós metarendszer?

3. Hogyan azonosítsuk élőben egy poliglott páciens öt nyelvét?

4. Létezik-e nagyszerűbb dolog, mint a zenélés?

Interludium Reziliencia

5. Megvan az eredmény

6. Miért sírsz?

7. A páciens kikapcsolt

8. Egy testen kívüli élmény

9. Értenünk kell a határokat

10. Tánc Broca és Wernicke szelleme között

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Ebben a céltalanul rohanó világban, ahol az ember egyre nehezebben küzd az álmaiért és talál magának biztos pontot… nos, én most a legszerencsésebbnek éreztem magam. Nem mintha elértem volna valamit, hisz szinte semmit nem bizonyítottunk; mégis léptünk egyet előre. Ha most üzenhetnék hét évvel ezelőtti önmagamnak, azt mondanám neki, hogy ne szenvedjen olyan sokat minden miatt, a kemény munka mindig meghozza a gyümölcsét, és érdemes kitartóan evezni a túlsó part felé. Azt is elmondanám neki, hogy hálás vagyok a mostani énemért, aki képes mindennek ellenére az árral szemben úszni. Hisz amikor az ember átevez a túlpartra, az még csak nem is döntés, inkább olyasvalami, amit a szíve mélyén érez. És nekiindul. Felelősségünk tehát, hogy amikor megpillantjuk ezt a fényt odaát, elinduljunk felé – még akkor is, ha nem nézik jó szemmel, hogy fiatal korunk ellenére egész lelkünkkel küzdünk az elveinkért.

A fiatalok nem emelhetik fel a hangjukat úgy, ahogy szeretnék. Persze ez nemcsak az idegsebészet területén van így, hanem az élet minden területén. Ezt pedig onnan tudom, hogy a saját bőrömön tapasztalom. Bár nem vitás, hogy mi, fiatalok nem rendelkezünk harminc év tapasztalattal, de a lelkesedésünk túlcsordul, tovább terel az úton, és segít elfogadni a következményeket. Esetemben arról a húsbavágó szükségről van szó, hogy megértsem, miként működik az agy; hogyan lehetséges, hogy ebben az 1500 gramm tömegű neuronkötegben elfér az emberi elme, és kialakul a személyiség, egy érzelem vagy épp egy érzés. Úgy hiszem, ha ezt nem értjük, azt sem fogjuk majd megérteni, miért van szükség a következő lépésre ahhoz, hogy jobbá tegyük pácienseink életminőségét. Nem hinném, hogy az volna a megoldás, hogy közömbösen és megadóan elfogadjuk: az agy bizony rendkívül összetett valami. Akkor inkább azt fogadom el, hogy semmit sem tudok, és tovább kutatok.

Ez a napló azoknak szól, akik szerint lehetetlen megtalálni az okot, amiért áteveznénk a folyó túloldalára. Mindig van ok. És azt hiszem, lehetséges átjutni, én legalábbis azon vagyok. Nem számít, mennyire örvénylik vagy mennyire fagyos a víz, csak egyetlen szilárd pontra van szükség, hogy megpróbáljuk kimozdítani a sarkaiból a világot. Tehát éppoly bizonytalanul, ahogyan olvasóm is érezheti most magát, nem sejtve a jövőt, naplóba gyűjtöm mindazt, ami 2023 során történt velem. Ígérem, a sikereket éppúgy megosztom benne, mint a kudarcokat, a most érzett elégedettséget ugyanúgy, mint a holnap miatti aggodalmat. Egyszóval a valóságot.

BEVEZETŐ
A folyó túloldalán

2023. február 1. Hospital del Mar, Barcelona. 23:00

Jorge Drexlert hallgatom, az Al otro lado del río („A folyó túloldalán”) című számot; közben az életem eseményei futnak villódzva a szemem előtt. Valahol a távolban egy eszpresszó utolsó csöppjeit köhögi ki egy kávéfőző: ez lesz ma a negyedik kávém. Aludni kellene, de szapora a pulzusom, hevesen ver a szívem. Ma bezárult egy kör. Ma egy mesterséges intelligencia segítségével megtervezett teszt alkalmazásával megoperáltam Yolandát: szerettünk volna eljutni az érzelmeiig, és megőrizni őket. És el is jutottunk! Mégpedig a páciens agyában, miközben eltávolítottuk a tumort, ő pedig ezalatt ébren volt! Ma valós időben tapasztalhattuk, ahogy az érzelmek megtorpannak, a páciens pedig néhány másodpercig képtelen megállapítani, milyen érzelmet tükröznek a teszt során felmutatott avatárok. Az agy stimulálása során Yolanda néha nem volt tisztában azzal, hogy hibázott, ami azt jelenti, nem volt öntudatánál, és képtelen volt értékelni a teljesítményét. Átmenetileg. Ez lehetővé tette számomra, hogy azonosítsam és elkerüljem az érintett agyterületeket, nehogy a tumorral együtt ezeket is eltávolítsam. Ma azonban nemcsak Yolandát operáltam, hanem egyszersmind a nagybátyámat is.

A nagybátyám hét évvel ezelőtt halt meg agydaganatban, amelyet az agya jobb oldali temporális lebenyében lokalizáltak. Soha többé nem volt önmaga. Soha nem érzett úgy, mint azelőtt, képtelen volt muzsikálni, gitározni, nem érzett örömöt, amikor Sosztakovics ötödik szimfóniáját hallgatta, nem érzékenyült el, ha megöleltük. Vajon ez miért nem volt fontos senkinek? Miért nem törődött ezzel az idegsebészet? Miért csak azzal foglalkoztunk, hogy a páciens beszéljen meg mozogjon? Miért?

Amióta beiratkoztam az orvosi egyetemre, megszállottan igyekeztem megérteni az agy összetett működését. Emlékszem azokra az órákra, ahol az idegrendszer anatómiáját tanulmányoztuk: az egész csak arról szólt, hogy bemagoljuk az agy részeit, meg azt, hogy melyik rész miért felelős. Komolyan? Miközben az idegtudomány már a huszadik század elejétől, a francia neurológus Pierre Marie kutatásai óta sejti, hogy az agy csak úgy képes kognitív működésre, ha párhuzamos elektromos hálózatokként működik: ezek viszik az információt az idegsejtek között, összekapcsolódnak, és minden egyes másodpercben újraalkotják magukat, hogy viselkedésünket a külső ingerekhez idomítsák. Az agy bonyolult, és állandó változásban lévő elektromos rendszer.

Aztán eljött a negyedik év, és vele az idegsebészeti gyakorlat a Kanári-szigeteken, az Egyetemi Kórházban. Egészen lenyűgözött ez a szakterület! Emlékszem, végignéztem egy epilepsziás páciens operációját, aki nem reagált a gyógyszerekre, és ez lehetetlenné tette az életét. Marín professzor úgy magyarázta az eljárást, hogy az már-már egyszerűnek tűnt, ez pedig megváltoztatott valamit bennem. Úgy léptem ki a gyakorlat végén a kórházból azon a napon, 2013 októberében, hogy tudtam: idegsebész akarok lenni. Azt azonban akkor még nem is sejtettem, hogy három héttel később azzal hívom majd fel Marín professzort, hogy a nagybátyámnál agydaganatot diagnosztizáltak. A nagybátyám tanított meg zenélni, és ő volt az egyik első ember, akit igazán csodáltam. Semmit sem értettem. Miért? Talán az élet akadályt gördít elém, ami egyszersmind jel is: EZ AZ.

Majdnem tíz év telt el azóta, hogy megoperálták, most pedig úgy érzem, végre sikerült: a tesztünk működik. Négy-öt másodpercig fájdalommentesen, közvetlenül, elektromosan ingereljük az agyat, így valós időben kérdezhetjük meg Yolanda elméjétől, hogy a szóban forgó terület kritikus-e az arcon tükröződő érzelmek felismerésében. Még azokon a területeken is eltávolítottuk a tumort, amelyeket továbbra is inoperábilisnak tartanak, mert az érzelemkezelés tekintetében kritikusak – például a cinguláris kéregben, e hatalmas kapuban, amely hosszanti irányban fut végig az agyon, és rajta keresztül áramlik folytonosan ki-be az érzelmekkel kapcsolatos információ. Mégis megcsináltuk.

Még mindig Jorge Drexler dala szól, „evezz, evezz, evezz… azt hiszem, megpillantottam a fényt a folyó túloldalán”. Én pedig itt vagyok, és épp így érzem magam.

Előtte azonban hadd mondjam el önöknek az igazat: halálosan rettegtem. 8:46-kor léptem be a műtőbe, miután csapatommal újra végigvettük az egész stratégiát, és ötödjére is megkérdeztem neuropszichológusomat, Nataliát, minden rendben van-e. Az előző nap a páciensünkre, Yolandára szabtuk az érzelemfelismerési tesztet: az emberi érzelmek olyan bonyolultak, hogy a lehető legpontosabb finomhangolásra van szükség. Ahány ember, annyiféleképpen látja és érzi az érzelmeket, ezért sorra vettük őket, és ellenőriztük, melyiket miként ismeri fel és értelmezi. Minden készen állt. Gloria Villalba, az Hospital del Mar Idegsebészeti Osztályának vezető szakorvosa, aki meghívott Barcelonába, hogy csapatával együtt részt vegyek az operációban, mindent tökéletesen előkészített. Amikor a műtőbe léptem, csak az jutott eszembe: „Hű, mennyien vagyunk!” Három kamera, orvostanhallgatók, rehabilitációs orvosok, a Guttmann Intézet neuropszichológusai… Valóságos kihívás számomra, akiről a kudarctól való félelem szobrát mintázhatnák. Tudtam, hogy az emberek hetek óta másról sem beszélnek, mint ami most következik: éber páciensen hajtunk végre sebészeti beavatkozást, melynek során eltávolítunk egy tumort a jobb agyféltekéből, miközben egy valós idejű, új teszt segítségével igyekszünk megőrizni az érzelmeket. Az első, kifejezetten éber műtétekre alkalmazható tesztet, melynek célja, hogy élőben elemezze az érzelmek felismerését, szobám magányában kezdtem megtervezni. Senki nem csinált ilyesmit korábban, egészen mostanáig.

Féltem ugyan, mégis bíztam abban, amit hónapok óta tervezgettem. Az operáció megkezdése előtti pillanatban felidéztem az utolsó mondatot, amellyel elbúcsúztam a Nuestra Señora de Candelaria Egyetemi Kórháztól, ahol az idegsebészetet tanultam: „Azért megyek el, mert meg kell értenem, hogyan működik az elme – nem csak azért, hogy agyakat műtsek”. Ez a mondat pedig minden szempontból hatalmas felelősséggel jár.

Az idegsebészet világa rendkívül összetett. Nem nézik túl jó szemmel, ha szívesebben kutatod az agy működését, mint ha vértől és agy-gerincvelői folyadéktól tocsogó kesztyűben jössz ki a műtőből egy koponyaalapi tumor operációját követően – engem azonban nem tesz boldoggá, ha csak a kezemet mozgatom, és „sebésznek érzem magam”. Én a folyó túloldalára vágytam, jobban akartam érteni az agy működését. Úgy éreztem, túl sokat operálunk, miközben még mindig csak keveset értünk, mintha az agy összetettségét látva az idegsebészet feladta volna a harcot. És persze azt sem nézik jó szemmel, ha az életed másik felében szimfonikus zenekarok számára írsz zenét, vagy épp karmesterkedni tanulsz. „Hogy leszel te művész, ha közben idegsebész vagy?”, kérdezte egyszer az egyik tanárom. Még most is itt visszhangzik bennem. Öt év alatt vagy ötvenszer mondta el, mégis kitartottam. Hű maradtam ahhoz a vágyamhoz, hogy egyszer talán… művész lehessek. Így értettem meg, hogy az agy és a zene természetesen olyasmi, amit művészi nézőpontból szükséges szemlélni; és hogy bizonyos dolgok túlmutatnak azon, amit látunk. És ahogy a zenét nem láthatjuk és nem érinthetjük meg, úgy az agy hálózatai és metahálózatai is rejtve működnek. Sőt, a zene sem létezhetne az agy nélkül; a zene nem más, mint amikor az agyad a levegőben rezgő hullámokat értelmezi, és ez érzéseket vált ki belőled. De akkor hogyan hagyhatnék fel a művészettel? Imádok hangjegyeket rajzolni a kottapapírra, és érzelmeket kiváltani, melyek szintén láthatatlanok, mégis léteznek.

Nem adtam fel tehát. Továbbra is arra törekedtem, hogy olyasvalamit alkossak, ami lehetővé teszi a számunkra, hogy megőrizzük az agydaganatos páciensek érzelmeit és viselkedését. Vagy legalább megpróbáljam. Nem csak a nagybátyám iránti tiszteletből, vagy azért, hogy az egómat simogassam. Éreztem, hogy tudósként ez a kötelességem, és nem várok érte tapsot. Azt gondoltam, a legkevesebb, hogy odafigyeljünk arra a rengeteg agytumoros páciensre, akiknek az operáció nyomot hagy a személyiségén, a viselkedésén vagy világlátásán. Miért tűnik úgy, mintha ez nem is lenne fontos? Vajon a nagybátyámnak miért nem volt valakije, aki egy kicsit is odafigyelt volna, hogy ugyanaz az emberi lény maradjon, aki felfeküdt a műtőasztalra?

Hat hónappal azelőtt érkeztem meg Montpellier-be, hogy ez az egész elkezdődött volna. Olyan volt a földet érés, mint amikor a szomjazó végre vízhez jut. Mindent Tenerifén hagytam. Arra készültem, hogy két éven át Hugues Duffau professzor mellett dolgozzak, aki az éber pácienseken végzett agyműtétek világhírű szakértője. Semmi sem volt fontosabb számomra a világon, mint megismerni az egyetlen olyan idegsebészt, aki tudományos publikációiban odafigyelt az emberi érzelmekre és kognícióra. Olyan tudós volt, aki számára az éber agyműtét jelentette az eszközt, hogy a következő szintre emelje az idegsebészetet: az volt a célja, hogy a tumor lehető legnagyobb részét eltávolítsa, miközben a lehető legjobban megőrzi a páciens életminőségét. Olyannak látom, mint azt az embert a Che Guevara: A motoros naplója című filmben, aki árral szemben ússza át a folyót, hogy a leprásokkal ülhesse meg a születésnapját. Csak a páciens számít neki. Ezért tudtam, hogy ha tőle tanulok, megkapom azt a biztonságot, amire szükségem van, hogy továbbhaladjak a céljaim felé.

1. FEJEZET
Az érzelmek online megőrzése

Minden két hónappal korábban kezdődött. Észrevétlenül.

2022. december 8. Hospital del Mar, Barcelona. 11:15

– Azt hiszem, az egész tumort eltávolítottuk, a piramispálya hat milliméterre van, hátul – mondta kollégám, Gloria Villalba, miközben Claudiót operáltuk.

– Egy kicsit mélyebbre mehetünk, előre, a felső hosszanti idegkötegig. Ha stimuláljuk, Claudio akaratlanul nyelvet vált – feleltem, és ettől az összhangtól minden egyszerűbbnek tűnt. Biztos voltam abban, amit mondok.

Elkértem és bal kezembe fogtam az elektromos stimulátort, miközben jobb kezemben a sebészeti szívót tartottam. Ha meg akarjuk tartani az agy konnektivitását, a legfontosabb, hogy megőrizzük a mélyben húzódó pályákat, amelyek a kapcsolatot biztosítják; e pályákon túl a piramispályának és a felső hosszanti idegkötegnek is épp ez a feladata; és csak úgy őrizhetjük meg őket műtét közben, ha azonosítjuk őket: ha tudjuk, pontosan hol vannak. Amikor kétnyelvű emberek felső hosszanti idegkötegét stimuláljuk, akaratlan nyelvváltás (switching) következhet be; ez azt jelenti, hogy néhány másodpercre képtelenek lesznek ugyanazon a nyelven beszélni, és a beszélt nyelv interferál a többivel.

– Labda.

– Óra.

Megint elkértem a stimulátort, hogy ezúttal az agy mélyét stimuláljam, és igazoljam, hogy ott, a mélyben rejtőzik a kérdéses terület.

– Ball. – Egy teniszlabda képét mutattuk Claudiónak, és akaratlanul nyelvet váltott.

Megismételtem a stimulációt, hogy megbizonyosodjam róla: elértem ott a mélyben a határt, és abba kell hagyni a beavatkozást.

– Table. – Újabb nyelvváltás.

– Rendben. Már készen is vagyunk. Elértük a határt – mondtam Gloriának.

Az idegsebészet egyik legnagyobb kihívása mindig is az volt, hogy eltaláljuk, hol hagyjuk abba a tumor eltávolítását annak érdekében, hogy tökéletes egyensúlyban legyen az eltávolított daganat aránya a páciens életminőségének megőrzésével.

Éreztem, hogy lassan válaszokat kapok néhány kérdésemre. Jólesett, hogy megbeszélhettem az aggodalmaimat Gloriával: ettől biztonságban éreztem magam, ráadásul éppen ő volt az, aki meghívott Barcelonába, hogy együtt operáljuk meg Claudiót. Abban az évben ez volt a páciens második műtéte; néhány hónappal ezelőtt egyszer már megoperáltam Tenerifén, ám a glioblasztóma gyakran nem hagy pihenőt, és hamar kiújul. Így történt, hogy Barcelonában lehetőségünk nyílt sebészileg „menteni” a helyzetet, és újból eltávolítani a daganatot. Ha úgy vesszük, Claudióval kezdődött ez az egész.

Amikor az operáció után elmentünk Gloriával inni valamit, aprólékosan kitárgyaltuk az agyat, meg azt is, miféle terveink vannak a jövőre nézve.

– Hogy ment Duffau professzorral? Olvastam, hogy egy teszten dolgozol, aminek a segítségével az éber páciensen végzett műtét során felismerhetőek lesznek az érzelmek – érdeklődött.

– Montpellier-ben… másképpen gondolkodnak az agyról, sőt az emberi elméről is. Az éber műtétek során nem csak a beszédre meg a mozgásra figyelnek. Soha nem láttam még hasonlót – vallottam be neki.

Akkor már szenvedélyesen érdekelt ez a kérdés. Nyilvánvaló volt a számomra, hogy az agy nem csupán a látásból, a mozgásból és a nyelvből áll. Hogy a szó szoros értelmében minden páciens külön világ. Biztos voltam benne, hogy a körülöttünk lévő emberek megértéséhez nem elsősorban a nyelv visz közelebb, sokkal inkább az érzelmek: ahogyan felismerjük az érzelmeket a másik emberben, és úgy érezzük, ezek a saját érzelmeink „tükörképei”. Valóban így van. Tudom, mert megtanultam, és még inkább, mert a saját bőrömön tapasztaltam. Az ember természetes módon igyekszik minden cselekedetében örömöt találni, ezt az örömöt tehát szinte tudattalanul érzékeljük. Ezért hallgatunk zenét, ezért szól most is a fülhallgatómban Csajkovszkij Op. 48-as Vonósszerenádja. Hedonista lények vagyunk. Ez emberi természetünk része.

Emlékszem, miután a nagybátyámat megoperálták, igyekezett ugyanazt az életet élni, mint a műtét előtt. Próbált továbbra is hódolni a szenvedélyének. Lecsukta a gitártokját, és felment a lépcsőn, egyenesen abba a szobába, ahol a családi együttesünk, a Los Viejos de La Palma próbálni szokott. A testvéreivel, köztük édesanyámmal a hatvanas évektől azon dolgoztak – sikerrel –, hogy nyomot hagyjanak a Kanári-szigetek népzenéjében. Csak ehhez értett. A zene volt a szenvedélye, de már nem okozott neki örömöt. Aztán egy próbán hirtelen letette a hangszert. Egy szót sem szólt. Mozdulata komoly volt és szomorú. Alig ötéves voltam, amikor megtanított gitározni, most pedig azt mondtam neki: „Túl messze tartod a bal kezedet a húroktól, nem is játszol.” Talán észre sem vette.

– Minden rendben, Pepepe? – kérdeztem, de már tudtam, miről van szó.

– Persze, minden rendben – felelte közömbös, kifejezéstelen arccal.

Sosem mertem megkérdezni, vajon tudatában van-e annak, ami történik vele: hogy már nem érez örömöt, nem élvezi a játékot, és képtelen leolvasni az érzelmeket az arcunkról. Hogy vajon észrevette-e, hogy nem úgy ölel, ahogy azelőtt. Ő azt mondta, minden rendben – ugyanakkor nyilvánvaló volt, hogy nem így van. Amikor kifejezéstelen arcára pillantottunk, ráeszméltünk, hogy nem a nyelv által jutunk a legegyetemesebb információhoz szeretteink hogylétéről, hanem az arcán tükröződő érzelmek által. Ő pedig képtelen volt kimutatni és mások arcáról leolvasni az érzelmeket. Amikor családtagként ilyesmivel kerülsz szembe, nincs is időd semmire, eszedbe sem jut, hogy az agyi hálózat működik-e vagy sem, vagy hogy a tumorral együtt eltávolítottak-e egy, az agy működéséhez elengedhetetlen pályát a mélyben. Egyszerűen csak elfogadod a helyzetet.

Valami miatt azonban 2014. január 7-e óta, amikor a nagybátyámat megoperálták – akkoriban negyedéves orvostanhallgató voltam –, egyre csak az jár a fejemben, vajon mi történhetett. Hogy tehetek-e valamit a jövőben, hozzájárulhatok-e a sikerhez. Amikor már hozzáfértem a tudományos cikkek adatbázisához, ráláttam az agytumorok műtéti eltávolítását követő rengeteg érzelem-, személyiség- és viselkedészavar leírására. Fény azonban nem derengett: mintha megadtuk volna magunkat a betegségnek. Ezért, amikor először olvastam Hugues Duffau professzor és csapata kutatásairól és írásairól, belekapaszkodtam abba a szalmaszálba, fényt láttam pislákolni a vaksötét alagút mélyén. Tudtam, hogy ha elég elszántan evezek, célt érek. Akármilyen kis áttörés lesz is, valami történni fog. Ám belső bizonyosságom ellenére mégis kétkedéssel töltött el a holnap: féltem, hogy hiába próbálom meg, kudarcot vallok. Ez a riadt gyerek a bensőmben pedig sosem tűnt el teljesen.

Mindent elolvastam az affektív idegtudományról és az emberi viselkedésről, amit csak lehetett. Aztán Duffau összes cikkét is. És ekkor megértettem, hogy nem tudjuk meghatározni, hol van az érzelmek helye az agyban. Ez az első probléma. Ha viszont nem tudjuk lokalizálni az érzelmeket, hogyan fogjuk megőrizni őket? Ellentmondásos helyzet. Az idegtudomány azonban az egyik legszebb választ tartogatja: ha megtudjuk, hogyan látja páciensünk az érzelmeket másokon, talán az ő érzelmeit is megőrizhetjük. Ezt „szociális kogníciónak” hívják. Jóllehet összetett szakkifejezéssel van dolgunk, úgy határozhatnánk meg, mint annak képességét, hogy helyesen érzékeljük és értelmezzük mások érzelmeit és érzéseit, majd ennek megfelelően is viselkedjünk. Bizonyos értelemben ez mutatja meg, kik vagyunk, és hogyan viselkedünk a környezetünkben élő emberekkel. Ezért a szociális kognícióban mint agyi jelenségben találtam meg a módját, hogy megpróbáljam megőrizni az érzelmek feldolgozását, s így a viselkedést. Ha ugyanis nem ismerjük fel az érzelmeket mások arcán, vagy képtelenek vagyunk (szinte mindig ösztönösen) kitalálni, mire gondol a másik, nem tudunk majd megfelelően viselkedni otthon a családunkkal, a munkahelyünkön…

Egy érzelmet meglátni és érezni azonban két különböző dolog, nem? Nincs tehát kész válaszunk, mert egy megfoghatatlan tényezőtől függünk, jelesül az egyes ember szubjektív tapasztalatától: attól, hogy ki hogyan határozná meg, hogyan érzékeli az érzelmeket. Azt azonban megérthetjük, hogy látni és átélni egy érzelmet szorosan összefügg egymással. Ez pedig az empátia folyamatához köthető. És bár nap mint nap használjuk az „empatikus” szót, amikor azt akarjuk mondani, hogy valaki képes azonosulni a másikkal, és képes megérteni a másik ember érzelmeit, az agyban az empátia folyamata ennél bonyolultabb. Amikor valakinek a szemébe nézünk, egyszerre észlelünk mindent – az arckifejezését, az illatát, a társadalmi kontextust, amelyben mozgunk, vagyis egyszerre dolgozzuk fel testi és emocionális érzeteinket –, majd pillanatok alatt három folyamat is elindul, amelyek egymásra rakódnak és együttműködnek.

Az első az empátia perceptív, vagyis legközvetlenebb szintje, amikor felismerjük azt az érzelmet, amelyet a másik arcán látunk – hogy dühös, bánatos, vagy épp boldog. A második az utánzás (angolul mimicry vagy embodiment) szintje, amikor magunk is átéljük ugyanazt az érzelmet, vagyis amikor visszatükrözzük a másik érzelmeit. Ha jobban meggondoljuk, gyakran elegendő rápillantani valakinek az arcára, és máris, mintha gombócot éreznénk a torkunkban, egész testünket átjárja egy érzelem. Végül pedig ott a „kognitív” vagy reflexiós szint, amelyben képesek vagyunk megérteni a másik szociális helyzetét, és a felfogott érzelemből kiindulva képesek vagyunk döntést hozni. E három részfolyamat adja az alapját annak, amit „szociális kogníciónak” nevezünk.

Megtaláltam tehát azt az agyi folyamatot, amelynek segítségével talán megőrizhetők ezek a funkciók, miközben a páciens eszméleténél van. Ehhez egy, az iméntieken alapuló tesztet kellett megalkotnom.

Egy kérdés azonban továbbra is nyitva maradt: hol találhatók az érzelmek? Hogyan védjünk vagy mentsünk meg olyasvalamit a műtét során, ami láthatatlan? Melyik területet kell megóvni? Biztosan nem lesz egyszerű, mert nem egyetlen területről van szó. Nem gondolhatjuk többé, hogy a prefrontális kéregben helyezkedik el a személyiség és az érzelmek. Nem így van. Tegyük most félre a frenológiától örökölt szemléletet, ahol Joseph Gall minden agyterülethez konkrét funkciót társított. Eszerint a Broca-terület a szavak kimondásáért, a Wernicke-terület azok megértéséért felelős, a prefrontális kéreg pedig az érzelmeket kontrollálja. Ez azonban nem igaz: az agy nem így működik. Ezeket a fogalmakat sürgősen újra kell definiálnunk. A Broca- és a Wernicke-terület egy nem létező redukcionizmus gyümölcse: nem képesek megmutatni, hogyan dolgozza fel az agyunk az információt. Most, hogy már ismerik utazásunk okát, szeretném lépésről lépésre elmondani önöknek, hogy miért nem.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A fordítást szakmailag ellenőrizte dr. Lekka Norbert

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 527 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Oswald – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License