Perintfalvi Rita

Amire nincs
bocsánat

Szexuális ragadozók
az egyházban

KALLIGRAM
2021

Copyright © Perintfalvi Rita, 2021
ISBN 978 963 468 254 7

Tartalom

Klaus Mertes előszava

Feldmár András előszava

I. Bevezetés

II. Az egyházon belüli spirituális és szexuális visszaélések sokféle arca

1. A spirituális hatalom a legveszélyesebb hatalom

1.1. Az ember spirituális igénye

1.2. Kinek van az Istenhez „piros telefonja”, és az mire jogosítja fel az illetőt?

1.3. A vallásos hit mint manipulációs eszköz

1.4. Az engedelmesség mint a hatalmi status quo fenntartásának eszköze

2. A szexualitásról való egészségtelen gondolkodás

2.1. A múlt hordalékai

2.2. Teljes kontrolligény a nő teste és szexualitása felett

2.3. A heteroszexuális mátrixon túl

2.4. A „meleg-kigyógyító terápiák” kényszere alatt

3. A spirituális bántalmazás

3.1. A spirituális bántalmazás leggyakoribb közegei

3.1.1. A gyónás

3.1.2. Bántalmazó közösségek: vallási-, szerzetesi közösségek, lelkiségi mozgalmak

3.2. A spirituális bántalmazás mintája, dinamikája

3.2.1. A spirituális elhanyagolás

3.2.2. A spirituális manipuláció

3.2.3. A spirituális erőszak

4. A spirituális és szexuális bántalmazás összefüggései

5. A szexuális bántalmazás fogalma és megnyilvánulási formái

6. „Mocsok-tisztaság” – hamis mitológia

7. Miért nem hallgatja meg az egyház az áldozatokat?

7.1. A probléma rendszerszintű

7.2. Az egyház bűne nagyobb

III. Áldozattörténetek

1. „Folyamatos, lassú, átgondolt lélekgyilkosság” – Zsófia története

2. „Hiszen te jöttél, te is akartad!” – Liliána története

3. „Inni akarok a testedből!” – Imre története

4. „Pap volt ugyan, aki elkövette, de ez a pap az édesapám volt” – Márti története

5. Gyónás, az oltáriszentség imádása és Szentföld-járás – Veronika története

6. Rövidebb történetek, levelek

6.1. „Tisztességes szerzetesként akartam élni, szüzességben” – Ágoston története

6.2. „Visszarohantam a gimibe, beültem a padba, és órákig csak sírtam” – Tamina története

6.3. „Szeretetkurva voltam, na!” – Emília története

6.4. „Péter atyának nagy és jéghideg keze volt” – Bernadett története

IV. A tettesek

1. A szexuális visszaélési ügyek feltárása II. János Pál, XVI. Benedek és Ferenc pápa idején

2. A katolikus egyházon belüli szexuális bántalmazás okai és a tévhitek tisztázása

2.1. A tévhitek tisztázása

2.2. A szexuális visszaélés nem monokauzális

2.2.1. Egészségtelen pszichés alkat: pedofília és efebofília

2.2.2. Torz elképzelések a hatalomról és a szexualitásról

2.2.3. Lélekromboló környezet és közösség

3. A cölibátus szerepe és felelőssége az egyházon belüli szexuális bántalmazás létrejöttében

3.1. A cölibátus és a szüzességi fogadalom vonzó ereje a pszichoszexuálisan éretlenekre

3.2. A monoszexuálisan izolált közeg romboló hatása a szexualitásra

3.3. Cölibátus és az elfojtott homoszexualitás

4. Amit már tudunk az egyházban elkövetett szexuális bántalmazásról: látlelet az ún. MHG-kutatás alapján

4.1. A kutatás 7 részprojektje és ezek legfontosabb eredményei

4.2. További fontos eredmények

4.3. Miért vannak túlsúlyban a fiú áldozatok?

4.3.1. A klerikusok sokrétű és gyakori érintkezési lehetőségei a fiúgyermekekkel, ill. serdülőkkel

4.3.2. A homoszexualitás egyházi elutasítása és a szexuális bántalmazás összefüggése

4.4. A klerikalizmus és a szexuális visszaélések összefüggései

5. Tettesprofilok

5.1. A „fixált típus” jellemzői

5.2. A „narcisztikus-szociopata típus” jellemzői

5.3. A „regresszív-éretlen típus” jellemzői

6. A pedofilok és az efebofilok közötti különbség

7. A pedofília és az efebofília típusai

7.1. A fixált pedofil vagy efebofil

7.2. A regresszív vagy regrediáló pedofil

7.3. A kizsákmányoló típusú pedofil

7.4. Az agresszív, szadista típusú pedofil

7.5. A típus meghatározása

7.6. Az efebofil elkövető

8. A tettes stratégiája: behálózás és a csapdában tartás

8.1. Barátságképző szakasz

8.2. A gyermek elszigetelése másoktól

8.3. A kapcsolatépítő szakasz: a gyermek fizikai-lelki igényeinek kielégítése

8.4. Kockázatértékelés – a titok szerepe

8.5. A kizárólagosság hazugsága

8.6. A fizikai határok fokozatos átlépése: apró érintésektől a közösülésig

V. Gyógyulási utak

1. Jogi vonatkozások a szexuális bántalmazási ügyek kapcsán

2. A titok patogén, a titok méreg

3. Meg kell-e bocsátani? Hetvenszer hétszer?

4. Új erőtereket keresni: bántalmazó vallási tapasztalat helyett felszabadító spiritualitás

5. Meditáció és életgyógyulás

6. További terveim

Zárszó

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Klaus Mertes előszava

P. Klaus Mertes SJ, német jezsuita, aki a németországi katolikus egyházon belül elkövetett szexuális bántalmazási ügyek feltárásának ikonikus alakjává vált. Munkásságának elismeréseképpen 2021. április 4-én Frank-Walter Steinmeier szövetségi elnök a Németországi Szövetségi Köztársaság Érdemrendjének érdemkeresztjével tüntette ki.

2010 januárjában három férfi keresett fel engem. Akkoriban a berlini Canisius Gimnázium rektora voltam. Ezek a férfiak 1980-ban érettségiztek a gimnáziumban, most pedig szerettek volna részt venni a 30 éves érettségi évfordulón. Azzal a fontos céllal jöttek hozzám, hogy megakadályozzák azt, hogy az ünnepségre két egykori tanárt meghívjunk. Mégpedig két jezsuitát, akik a ’70-es években papként tevékenykedtek a gimnáziumban, majd a ’80-as évek folyamán kiléptek a rendből. Az egyikük megházasodott, a másikuk pedig világi papi szolgálatra jelentkezett egy egyházmegyébe. A három férfi azt akarta, hogy legyen megnevezve az ok is, amiért a két egykori jezsuitát nem hívjuk meg. Arról volt szó, hogy meg akarták törni a hallgatást, amire évtizedeken keresztül belső és külső nyomás kényszerítette őket. Saját maguk sem tudták elképzelni, hogy bárki elhinné a történetüket, mert amikor ténylegesen megpróbálták elmesélni mindazt, ami velük történt, egyszerűen nem hittek nekik (a szüleik csak annyit mondtak: „Így egy papról nem beszélünk!”), az egykori diáktársak közül pedig senki nem akarta meghallgatni a történetüket.

Amikor meghallgattam őket, rájöttem:

1. A papok tettei, amelyekről a férfiak tájékoztattak engem, a rájuk bízott gyermekek, fiatalok sérelmére elkövetett bűncselekmények voltak, élethosszig tartó következményekkel.

2. Az elkövetést szisztematikusan eltervezték. A tettesek az iskolában egy olyan pedagógiai-pasztorális rendszert építettek fel ügyesen, amelynek az volt célja, hogy olyan közeli kapcsolatokat alakíthassanak ki gyermekekkel és fiatalokkal, amelyekben vissza tudnak élni a nekik adományozott bizalommal.

3. A három férfi elbeszélései hitelesnek bizonyultak, mert megfeleltek azoknak a híreszteléseknek és két másik érintett tájékoztatásának, amelyek két évvel korábban jutottak el hozzám, akkor még az abszolút titoktartás kérésével.

4. Mivel mindkét tettes tíz éven keresztül tevékenykedett az iskolában, az elbeszélések logikájából adódott, hogy több mint 100 áldozat is lehet az érintett évfolyamokból (a későbbi feltáró jelentések igazolták ezt a gyanút).

5. Ijesztő volt az a kérdés, hogy volt lehetséges akkoriban, és hogy lehetséges úgy általában, hogy paptanárok egy iskolában évtizedeken keresztül ilyen bűncselekményeket kövessenek el és senki nem veszi ezt észre?

6. Ez ahhoz a felismeréshez vezetett, hogy a fiatalok a maguk részéről megpróbáltak az ellenük elkövetett bűncselekményekről beszélni, de elutasították őket. Rájuk kiabáltak, megfenyegették őket és el lettek hallgattatva. Csak a ’80-as években, amikor egy édesapa feljelentéssel fenyegette meg a gimnáziumot, távolították el a tetteseket az iskolából: gyorsan és csendben. Terápiára küldték, majd végül egy új helyre helyezték át őket, ahol mindent tovább folytattak, ahogy az később kiderült. Az áldozatokat viszont a hallgatás béklyója ejtette foglyul.

A szexuális visszaéléseknek két aspektusa van: az egyik az elkövetők bűnös cselekedete, a másik pedig az eltussolás. Az áldozat szemszögéből nézve az utóbbi egy intézményi szintű probléma, ami éppúgy megsebzi őket, mint a bántalmazó tett, ha nem még jobban: az „eltussolás” egy pontatlan meghatározás. Az elmúlt évek feltáró jelentései, mint például a legfrissebb németországi Gercke-szakvélemény a Kölni Egyházmegyéről (2021. március 23.) igazolják, hogy ténylegesen voltak olyan elöljárók és püspökök, akik a papok bűncselekményeit az állami hatóságoknál szándékosan nem jelentették azért, hogy a büntetőeljárást és büntetést elkerüljék. Az ilyen eltussolás a büntetés meghiúsítása céljával köztörvényes bűncselekménynek számít.

Mégis az eltussolás már sokkal korábban kezdődik. Az egésznek van egy rendszerszintű és ideologikus jellegzetessége, amely az egyéni szereplők felelősségén jóval túlmutat. Németországban 2010-ig azt gondolták, hogy a szexuális visszaélés egy olyan probléma, ami sokkal inkább az angolszász országokra jellemző, mint például az USA, Ausztrália, Írország, Anglia. Németországban azonban még 2010 után is volt néhány püspök és voltak olyan egyházi körök, amelyek úgy gondolták, hogy a szexuális bántalmazás a ’68-as generáció és a szabadszelleműség problémája. A Vatikánban pedig vezérgondolattá vált, hogy a problémát a homoszexuális papok okozzák, és ha ők nem lennének, akkor nem lenne az egyházban klerikusok által elkövetett szexuális bántalmazás sem. Mindezek a klisék is eltussoló hatással bírtak és bírnak, még akkor is, ha nem ez a céljuk.

Ugyanez igaz az egyházi szemléletre a bűntettekre és az elkövetőkre vonatkozóan is. Csak lassan kezdi az egyház felfogni, hogy a klerikusok által elkövetett szexuális visszaélések esetén sokkal többről van szó, mint a cölibátus elleni vétségről. Lassan kezdi felfogni azt is, hogy a tettesekhez való viszonyulása – a tettek morális elítélésének és a tettesről való gondoskodásnak furcsa kombinációja révén – önmagában is rendszerszintű eltussoló hatással bír. Amennyiben a tettesekre betegként tekint és ezáltal terápiás eseteknek tekinti őket, elfordul az áldozatoktól és csökkenti a felelősség súlyát. Amikor Ratzinger bíboros az évezred kezdetén a szexuális visszaélési ügyek témáját egy vatikáni szakmai rendezvényen napirendre tűzte, gyakorlatilag az összes előadó tettesekkel foglalkozó terapeuta volt. Egyetlen egynek sem volt kapcsolata áldozatokkal. A következő kérdésekről volt szó: Hogy lehet a veszélyes-veszélyeztető személyiségeket korán felismerni? Mire van szükség ahhoz, hogy a hajlamukat uralni tudják? Hogy lehet megakadályozni, hogy a tettesek papok legyenek? Hogy lehet az elkövetőket terapizálni? Egyszóval: minden a tettesekről szólt. Az áldozatok egyszerűen meg sem jelentek a diskurzusban – épp így lett elfelejtve a Canisius Gimnáziumban több mint 100 érintett fiatal, amikor a ’80-as évek elején a tetteseket terápiára küldték. Ennek eredményeképpen az áldozatok irányába tanúsított vakság védte még az intézményt a tekintélyvesztéstől. Hiszen a legfőbb egyházi ősfélelmek közé tartozik a szexuális bántalmazás témája kapcsán: az intézmény imázsvesztése. Egészen nyilvánvaló, hogy nem lehetséges a szexuális bántalmazási ügyeket egy intézményen belül feltárni és feldolgozni, anélkül, hogy a nyilvánosság előtti tekintélyvesztés árát ne kellene megfizetni. Az intézmény érdeke az áldozatok hallgatása, és ez is egy rendszerszintű jellemző. Ami szintén az eltussoláshoz tartozik.

Ferenc pápa mondta 2019. február 24-én a szexuális visszaélési ügyek témájával foglalkozó csúcstalálkozón: „Munkánk során ismételten felismertük, hogy a kiskorúakkal szembeni szexuális visszaélés súlyos mételye sajnos minden kultúrában és társadalomban történelmileg elterjedt jelenség. Világosan kell látnunk, hogy ennek a mételynek a világszintű elterjedése igazolja, milyen végzetes mindez a társadalom számára, de ez csöppet sem csökkenti a probléma ocsmányságát az egyházon belül.” Ez egy intő és prófétai szó mindenki számára, aki úgy véli, hogy a szexuális bántalmazás és eltussolás mindig valaki más problémája. Perintfalvi Rita most arra tesz kísérletet a magyarországi egyház vonatkozásában, hogy megtörje a szótlanságot, és feltárja a hallgatás mélyebb okait a szexuális visszaélések témájára vonatkozóan. Ehhez bátorságra van szüksége, és arra, hogy el tudja viselni „a saját fészkébe piszkító” vád legkülönfélébb változatait, amit mindenki megkap, és valahol szisztematikus szükségszerűség is, hogy megkapjon, aki az eltitkolt erőszak feltárásában, s egyúttal olyan áldozatoknak akar segíteni, akiknek történeteit senki nem akarja meghallgatni. Ehhez van egy megvilágító, bátorító párhuzam az ősegyház történetében, amit a húsvéti napokban hallhattunk. Az apostolok a nagytanács tagjainak a szemére vetnek egy üzenetet – mégpedig a megkövezés kockázatának is kitéve magukat –, amit azok semmiképpen nem akarnak hallani, mert túlságosan is belekeveredtek már az ügybe: „Halljátok meg ezeket az igéket! A názáreti Jézust (…) ti a törvénytelenek keze által keresztre feszítettétek és megöltétek” (ApCsel 2,22k.). Ennek a prédikációnak a célja nem a nagytanács morális megsemmisítése. Ezt az apostolok nem is tehetnék meg, hiszen ők maguk is elfutottak a kereszt mellől. Sokkal inkább arról van szó, hogy azért mondják el ezt a történetet, mert igaz, méghozzá az igazság minden minőségében az, amit pedig képtelenség megérintettség nélkül hallgatni. Ez olyasvalami, amit vagy el kell utasítani, vagy el kell fogadni. Az elfogadás azonban nem mehet végbe megtérés és a gondolkodás megváltoztatása nélkül. Ez pontosan így van a szexuális bántalmazás és ennek egyházi eltussolása kapcsán is: ezek most az Idők jelei, amit tudni kell olvasni és értelmezni. Az üzenet ennek kapcsán pedig így hangzik: vagy védekeztek ellene, vagy elfogadjátok. Ezen a döntésen áll vagy bukik az evangélium.

2021 húsvét.

Feldmár András előszava

A szégyen kellemetlen tudatállapot, amibe könnyű betévedni, és amiből nagyon nehéz kiszabadulni. Halálos csapda. A szégyenből nincs kiút, egyedül vagyok, sötét, rideg, félelmetes, bujkálok, menekülök, azt kívánom, hogy a föld nyeljen el, a halál megkönnyebbülést hozna. Rólam szól, arról, hogy rossz vagyok, hogy jobb lett volna, ha meg sem születek. A bűntudat érezteti velem, hogy rosszat tettem, hogy hibáztam, de nem kell szenvednem tőle, hiszen amikor eldöntöm, hogy abbahagyom, hogy többet ezt nem teszem, abban a pillanatban jobban érezhetem magam. Azért, mert loptam, nem lettem tolvaj. Gonosz az, aki szabad akaratát arra használja, hogy kárt okozzon és ártson, hogy bántson, ahelyett, hogy szeressen, segítsen vagy védjen. Nehezen felfogható, hogy gyakran a bántalmazott szégyelli magát és a bántalmazónak még bűntudata sincs. Egy római legendában Lukrécia megöli magát, miután férje távolléte alatt sógora brutálisan megerőszakolja őt. Bár ártatlan, mégis ő szégyelli magát, nem a sógor.

A trauma az, amikor engem foglyul ejtenek és kínoznak. Amikor úgy érzem, hogy nem tudok menekülni és el kell tűrnöm olyan „élményeket”, amiket nem én választottam. Egy személytelen földrengést könnyebb elviselni, bár trauma, mint azt a személyes árulást, amikor az, akitől függök és akit szeretek, engem használ, ahelyett, hogy védene.

Perintfalvi Rita ebben a könyvben bátran kiáll a bántalmazottakért. Megszólalhatnak végre szégyen nélkül azok, akiket nem csak bántottak, hanem elnémítottak, kiközösítettek, mélyen megsértettek. Itt nem gyógyulásról van szó, itt nincs betegség. Itt árulás, aljas kihasználás, tárgyiasítás, igazságtalanság, a szeretet nélküli hatalom kegyetlensége fortyog. Aki rosszul bánik a másikkal, az nem beteg. Az nem őrült. Az rossz. Vannak gyengéd őrültek. És vannak gonosz emberek, akiknek gonoszkodását nem lehet magyarázni a gyerekkorukkal, a genetikával, a pszichiátriával, egyszerűen azt élik meg izgalmasnak, amikor bántanak, kínoznak valakit, és úgy vélik, tudják, hogy amit tesznek, nem lesz soha megtorolva; megússzák baj nélkül. Több áldozat is leírta nekem azt a villanást, csillanást a bántalmazó szemében, ami ennek a kéjét jelezte.

Szerintem másodlagos, hogy ezek a bűnök a szexuális arénában játszódnak le. Ami fontos, az a hatalom, a kényszer, az engedelmesség, az uralom. Anyám nem egyszer mondta nekem, hogy ha nem engedelmeskedem, akkor nem szeretem őt. Azt követelte, hogy mi ketten legyünk egyek és az az egy, az legyen ő. Összekeverte a vágyat, a birtoklást, az éhséget – a szeretettel. Minden titok a hatalom kezére játszik. Ez a könyv a szeretet jegyében fogant meg, szerintem arra jó, hogy megszüntessen minden titkot, minden erőszakot, minden szégyent és traumát, mielőtt megtörténne. Tegyük lehetetlenné az efféle bántalmazást. Vigyázzunk magunkra és egymásra, ne tanítsuk gyermekeinket engedelmességre, ne söpörjük szőnyeg alá egy katasztrófa jeleit.

I.
Bevezetés

„Az a pap, aki szexuálisan bántalmaz egy gyermeket, az Úr testét szentségteleníti meg. Egy papnak óvnia kell a gyermeket, hiszen a gyermek bízik benne, és nem visszaélni a bizalmával, nem bántalmazni. Ez borzasztó, olyan, mintha egy sátáni misét tartana.”

(Ferenc pápa)

Miért kezdtem bele ebbe a „misszióba”?

2019 februárjában Ferenc pápa a Vatikánban összehívott egy rendkívüli tanácskozást, amit a szexuális visszaélések elleni csúcstalálkozónak is neveztek. Célja az volt, hogy a katolikus egyház vezetői a világ minden részéről összegyűlve együtt gondolkodjanak arról, hogy miként lehetne a gyakorlatban is megvalósítani azt az elvet, amit Ferenc pápa zéró toleranciaként hirdetett meg. Az argentin pápa rendkívül nagy hangsúlyt helyezett arra, hogy a katolikus egyházon belül a klerikusok, ill. más egyházi személyek által elkövetett szexuális bántalmazással szemben miként lehetne úgy fellépni, hogy a zéró tolerancia elv ténylegesen megvalósuljon. Magyarországot ezen a tanácskozáson Veres András, a Magyar Katolikus Püspöki Konferencia elnöke képviselte.

A konferencia kapcsán a magyar sajtó, pontosabban a Népszava feltette Veres püspöknek azt a kérdést, amely a hazai híveket és a magyar társadalmat egyaránt foglalkoztatta: „Hány magyarországi egyházi személy ellen indult eljárás – akár katolikus, akár világi bíróságon – 2012 óta?” Az elnök által adott válasz erősen nyugtalanítani kezdett, ugyanis a püspök a következőket mondta: „Pontosan nem tudom megmondani. Nem kaptunk rá felkérést, hogy készítsünk összesített statisztikát, és nem is érzem szükségét ennek, mert minden egyházmegye és minden szerzetesrend maga jár el a saját ügyeiben. Nekem tizenegynéhány ilyen esetről van tudomásom.” S az újságíró további kérdésére „Melyik döbbentette meg a leginkább?” még meglepőbb válasz érkezett: „Egyiket sem ismerem részleteiben, sőt a legtöbbet egyáltalán nem ismerem, csak hallottam az eljárásról” (Czene 2019).

Elszomorító volt hallani azt, hogy a magyar egyház vezetőségét annyira nem érdeklik a katolikus egyházon belüli szexuális visszaélési ügyek, hogy nem is akarják megismerni az áldozatokat, nem érdekli őket, hogy hol, mikor, milyen körülmények között és miért történtek meg ezek az esetek. Veres azon kijelentése, hogy a magyar katolikus egyházat senki sem kérte fel egy ilyen jellegű vizsgálat lefolytatására, szintén elég abszurdnak hatott. Hiszen vajon ki kérhetné fel az egyházat egy ilyen jellegű vizsgálatra, kinek lenne ilyesmihez egyáltalán jogalapja? Erre a kérdésre megfelelő választ adhatnak a külföldön meglevő jó gyakorlatok, mint például a német katolikus egyház esete. Itt 2018-ban nyilvánosságra hozták annak az MHG-kutatásnak az eredményeit, amelyet a Német Katolikus Püspöki Kar kezdeményezett maga „ellen”, vagyis azért, hogy erről az erőteljesen tabusított témáról nyíltan lehessen beszélni, és az elhallgatás helyett végre elkezdjenek konstruktív megoldási javaslatokban gondolkodni.

Az esetek számarányáról, amelyekből indirekt következtetéseket természetesen le lehet vonni a hazai állapotokra vonatkozóan is, fontos információkat ad ez a német vizsgálat, ezért röviden összefoglalom annak lényegét és legfőbb eredményeit. Az ún. MHG-kutatás (MHG-Studie 2018) egy interdiszciplináris kutatási projekt volt, mégpedig „A katolikus papok, diakónusok és férfi szerzetesek által a Német Püspöki Konferencia területén kiskorúak sérelmére elkövetett szexuális bántalmazás” témájában. A kutatást Mannheim, Heidelberg, Gießen kutatóközpontok végezték, innen ered az MHG rövidítés. A vizsgálat erőssége, hogy sokféle tudományág bevonására sor került. Így például elengedhetetlennek tartották a bűnügyi, pszichológiai, szociológiai, pszichiátriai és törvényszéki-pszichiátriai szempontok figyelembevételét. A projektet 2013. augusztus 28-án a Verband der Diözesen Deutschlands (azaz a Németországi Egyházmegyék Szövetsége) írta ki, amit végül egy konzorcium nyert el, amelyben a fent említett egyetemek kutatóintézeteinek szakértői közösen vettek részt. A kutatási projekt 2014. július 1. és 2017. december 31. között zajlott, amit a probléma komplexitására és kiterjedtségére való tekintettel végül 2018. szeptember 30-ig meghosszabbítottak. A projekt célja a címben is megnevezett ügyek feltárása volt, mégpedig az 1946 és 2014 közötti időszakra vonatkozóan. A kutatás eredményeit 2018. szeptember 25-én a Német Püspöki Konferencia őszi gyűlésén, Fuldában mutatták be. Az eredmények sokkolónak bizonyultak. A vizsgálat során 38.156 egyházi aktát vizsgáltak meg, amelyek az 1946 és 2014 között hivatalosan bejelentett eseteket tartalmazták. A vizsgálat eredményét három pontban foglalnám össze: 1.) 3677 gyermek és ifjú esett áldozatául szexuális bántalmazásnak. 2.) 1670 elkövetőt találtak a vizsgálat folyamán, akik között voltak papok, szerzetesek és diakónusok. 3.) Az összes német klerikusból, akikről a vizsgálatot akták is megerősítették 4,4% volt szexuális bántalmazó. Természetesen ez a kutatás csak azokat a számokat mutatja, amelyeket az aktákban fel tudtak tárni, de köztudomású, hogy az áldozatok nagyon csekély arányban tesznek hivatalos bejelentést, így a valódi bűncselekmények száma ennél jóval magasabb lehet.

Hogy vajon mennyivel lehet több eset a valóságban, mint amiről akták is készültek, abba egy másik, az MHG-kutatással nagyjából egyidőben futó, de az egyháztól független kutatás eredményei engednek bepillantást. 2019 márciusában a Journal of Child Sexual Abuse című nemzetközi folyóiratban látott napvilágot az Ulmi Egyetem által készített kutatás, ami még a korábbi, a katolikus egyház megbízásából készült vizsgálatnál is ijesztőbb számokkal állt elő. Jörg Fegert (2019), az Ulmi Egyetem Gyermek- és Ifjúságpszichiátriájának igazgatója által vezetett kutatásból kiderült ugyanis, hogy mindaz, amiről addig tudtak, csupán a „jéghegy csúcsa” volt. Az Ulmi Egyetem vizsgálata szerint az ún. „sötétmezőben”, vagyis amiről semmit nem tudunk, amiről egyetlen egyházi akta sem tudósít, akár 114.000 áldozat is lehet ugyanarra az időszakra vonatkozóan. Ez mintegy harmincszorosa annak a számnak, amelyet akkor kaptak, amikor kizárólag csak a bűncselekményeket valamilyen formában rögzítő egyházi aktákat vizsgálták, mégpedig anélkül, hogy ehhez bármilyen reprezentatív mintán végzett kutatás kapcsolódott volna. A kutatás vezetője szerint ez egy alacsony költségvetésű, és emiatt csupán kis számú reprezentatív mintán elvégzett kutatás volt, így az eredmények pontosításához mindenképpen további vizsgálatok szükségesek.

Ahogy láttuk, a német számadatok meglehetősen ijesztőek, és még nem is látjuk a teljes igazságot, csak annak egy szeletét. A napvilágra került tények természetesen hatalmas társadalmi felháborodást váltottak ki, és az egyházon belül is felerősödött azok hangja, akik ennek fényében kérlelhetetlen módon le akarnak számolni ezzel a rendkívül súlyos bűnnel. Bár sok német hívő ember úgy érzi, hogy a tisztulási folyamat az áldozatok számára így is túlságosan sokára indult el. Ezzel szemben Magyarországon a helyzet jóval súlyosabb abból a szempontból, hogy nagyon messze vagyunk még attól is, hogy bármilyen tisztulás elinduljon. Egyrészt a társadalom összességében túlságosan is eltűri az erőszakot, legyen szó akár a nők vagy gyermekek ellen elkövetett erőszakról. A férfiak ellen elkövetett erőszak pedig, ami számarányaiban ritkábban fordul elő, még ezeknél is erősebb tabunak számít. Így nem csoda, hogy egyelőre hiányzik még az a társadalmi nyomás, ami az egyházon belüli változásokat kívülről tudná kikényszeríteni.

Ami az egyházon belüli folyamatokat illeti: vélhetően alig vannak egyházi akták, amelyeket vizsgálni lehetne, és ezek sem transzparensek sem a hívők, sem esetlegesen olyan társadalmi szervezetek (pl. gyermekvédelmi szervezetek) számára, akik foglalkoznának a témával. Hiszen ahogy az interjúból kiderült: az MKPK elnöke is csupán tizenegynéhány esetről tud 2012 óta. S vajon mi lehet a korábbi esetekkel? Soha senki nem rendelt el vizsgálatot a témában, sem egyházi, sem független kutatás nem készült mind a mai napig.

Az egyetlen nyilvánosan követhető számadat Urfi Péter oknyomozó újságírótól származik.1 Urfi munkásságának köszönhető az is, hogy a magyarországi közvélemény egyre jobban megismerhette a katolikus egyházon belüli szexuális visszaélések súlyos problémáját. Az általa készített interjúk, oknyomozások rávilágítottak arra, hogy ezzel a témával idehaza is foglalkozni kell. Az ő érdeme az is, hogy előbb egy cikksorozaton keresztül – ekkor még anonim módon – megismerhettük Pető Attila történetét, aki 2021 februárjában a Partizánnak adott videóinterjúban Magyarországon elsőként beszélt névvel és arccal mindarról, amit a katolikus egyház egyik papja ellene elkövetett. Történetén keresztül jól látszott az is, hogy a bántalmazási ügyek mindig két síkon zajlanak: egyrészt ott van maga a tett, a szexuális visszaélés, másrészről pedig a bűntetthez kapcsolódó helytelen ügykezelés, illetve eltitkolás, eltussolás.

A nem létező magyar egyházi vizsgálati adatok kapcsán azonban le kell szögezni azt, hogy önmagában abból a tényből, hogy nem állnak rendelkezésre adatok, téves olyan következtetést levonni, hogy esetek sincsenek. Ahogy Hans Zollner jezsuita pap, a Pápai Gergely Egyetem pszichológus professzora, a Centre for Child Protection vezetője fogalmazta: „Megállapítható, hogy a kiskorúak sérelmére elkövetett szexuális visszaélés a világon mindenhol előfordul. Akkor is, ha sok helyen nincsenek erről számadatok. A Hittani Kongregáció – az egyházvezetés azon hatósága, amely büntetőjogi eljárásokat folytat a megvádolt papokkal szemben – állásfoglalásából egyértelműen kiderül, hogy a bántalmazás e formája minden helyi egyházban megjelenik” (Zollner 2018).

Ferenc pápa jól érzi a probléma súlyát és fontosságát, amelynek feltárása és orvoslása véleményem szerint nemcsak az egyház hosszú távú hitelességét fogja meghatározni, hanem fennmaradásának kulcskérdésévé is fog válni. A pápa ezért is fogalmaz ennyire kérlelhetetlenül: „A kiskorúakkal szembeni szexuális visszaélés brutális vétség. Tudjuk, hogy ez egy általánosan súlyos probléma, de engem az egyház érdekel. Egy pap, aki ilyet tesz, elárulja az Úr testét! Ezek a fiatalok bíznak benne, és ő nem a szentségbe vezeti őket, hanem súlyosan bántalmazza őket. Ez rettenetesen súlyos dolog! Az egyház nem maradhat közönyös ebben az ügyben. A pedofíliával szemben zéró toleranciát hirdetek! Az egyháznak büntetnie kell azokat a papokat, akik ilyet tesznek. A püspököknek el kell távolítaniuk az ilyen papokat az egyházból, emellett támogatni kell azokat a jogi lépéseket, amelyeket a szülők tesznek a pap ellen a polgári bíróságokon! Nincsen más megoldás! Zéró tolerancia! Mert ez bűn! Nemcsak bűn, rosszabb, akárhogy is nézzük! Életben hagyja, de elpusztítja őket.”2

Engem mélyen megérintett az a kérlelhetetlenség, amit Ferenc pápa szavaiban éreztem, mert úgy gondolom, hogy nincsen égbekiáltóbb bűn annál, mint amikor a papban – Isten földi képviselőjében – maradéktalanul megbízó gyermeket, ifjút vagy felnőttet, aki az egyházban lelki otthont keres, a legaljasabb módon elárulja egy szexuálisan bántalmazó egyházi személy. Ez a lélekgyilkosság egyik formája.

Geoffrey Robinson Sydney nyugalmazott püspöki helynöke, aki maga is szívügyévé tette az ausztráliai pedofília-botrányok kitörése után egyháza megtisztítását, írta a következőket: „Mert aki azoknak az embereknek a szenvedéstörténeteit hallgatja meg, akiket gyermekként szexuálisan bántalmaztak, az Jézusnak a bennük továbbfolytatódó szenvedéstörténetét hallgatja meg” (Robinson 2010, 11). Ezért gondoltam jómagam is arra, ha idehaza nincsen senki, aki ezzel a témával szívvel-lélekkel, s nemcsak végső kényszerből vagy hivatalosan előírt kötelezettségből foglalkozna, ha nincsen senki, akiben az áldozatok maradéktalanul bíznának és szégyen nélkül elmesélhetnék szenvedésük történeteit, akkor legyek én az a személy, aki ezt vállalom. A szabadidőmben, önként. Szeretetből.

Jóllehet nem a saját egyházam ellen indítottam ezt a „missziót”, hanem éppen érte, mégis rögtön az első általam megírt feltáró interjú után megkaptam azt az vádat, hogy nem vezet más cél, csupán a magyar katolikus egyház lejáratása, jóhírének bemocskolása. Ezzel a váddal nem tudok és nem is akarok kezdeni semmit, mert annyira méltatlannak tartom. Tudom, hogy Ferenc pápa és egyben a Mester inspirációját követem akkor, amikor szeretettel és megértéssel fordulok oda azokhoz, akik sokszor évek, évtizedek óta hordozzák magukban az egyházon belüli spirituális és szexuális bántalmazás emlékének borzalmas terhét. Nekik lesz végre valakijük, akiről tudják, hogy meghallgatja őket. Hiszek abban, hogy az egyház jóhírének védelme soha nem lehet fontosabb az áldozatok ártatlan szenvedésénél. S akkor sem az egyház válik áldozattá, ha a túlélők végre elkezdenek beszélni. Az ő elnémított hangjuknak akarok teret adni ezzel a könyvvel, hogy végre megszólalhassanak azok, akikbe traumáik révén oly sokáig belefagytak a szavak, s akiknek némává lettek még a segélykiáltásaik is.

Őszinte szívvel remélem, hogy példájuk bátorságot ad másoknak is a megszólalásra, és egyre többen keresnek meg. Ez nemcsak az én célom és üzenetem, hanem azoké a túlélőké is, akiket megfosztottak emberi méltóságuktól, akiket hosszú időre szótlanná tettek, akiket gyakran az őrület szélére juttattak azzal, hogy elvették tőlük a hatalmat, amivel megvédhették volna magukat, és amivel helyreállíthatták volna a megsebzett igazságot azáltal, hogy a tetteseket számonkérik és megbüntetik.

Az ártatlanságukat rabolták el tőlük, de úgy, hogy sokáig még azt sem merték elhinni, hogy ők valóban ártatlanok. Ez a könyv az ő bátran kimondott szavaiknak, leírt soraiknak, gondolataiknak az erőtere, s mindaz, amire engem inspiráltak ezek a szavak. Ez a könyv szeretné visszaadni ezeknek az embereknek a tőlük elvett hatalmat, hogy újra cselekvővé váljanak. A könyvben vállalt szereplésükkel valójában ők is kiállnak a világ elé azért, hogy segítsenek sorstársaiknak, és egyúttal tegyenek azért is, hogy másokkal ilyesmi soha ne történhessen meg. Ilyen módon ezt a könyvet egy felszabadító, feloldozó könyvnek is szánom. A felszabadítási teológiának, melynek képviselője vagyok, egyetlen célja van: odafordulni azok felé, akiket arctalanná tettek, akiket manipuláltak, akiket ócska játékszerként saját vágyaik kielégítésére használtak, akiket megbecstelenítettek, akik ártatlanok és mégis ők szégyellik magukat a bűnösök helyett, akiket az egyházuk nem csupán bemocskolt, de oly gyakran el is árult azzal, hogy még akkor sem segített, amikor a legrettenetesebb már megtörtént velük. A könyvem – a könyvünk, hiszen legyen ez mindannyiunk könyve – egyetlen célja, hogy az áldozatok és velük együtt maga az egyház is elindulhasson a gyógyulás útján. Ahogy azonban egy seb sem gyógyul be anélkül, hogy kellőképpen kitisztítanák, úgy az egyház sebe sem fog begyógyulni őszinte szembenézés nélkül. Minden seb megtisztításához egészen mélyre kell hatolni, ami elkerülhetetlenül fájdalmas. A feltárás sokak elbizonytalanodásához, kételyekhez, akár hitbeli válsághoz vagy éppen belső szakadásokhoz is vezethet. Mégis, ha egy testbe méreg jutott, és a mérgezett részt nem vágják ki egy erőteljes mozdulattal, akkor a méreg szétárad a testben, és idővel megöli azt. Ez a test, ahogy a teológia megfogalmazza, Krisztus teste. Így azok, akik az egyházi szexuális visszaélések elkövetői, maguk mérgezik meg ezt a testet. Akik pedig észlelik ezt a mérgezést – pl. a püspökök –, és mégsem tesznek semmit ellene, ugyanúgy felelősek lesznek, ha ez a misztikus krisztusi test elhal. A tehetetlenség vagy a célzatos passzivitás, tagadás, elhallgatás és eltussolás ára hatalmas lesz. Ezért kell itt és most, s éppen az egyházi bántalmazási ügyek kapcsán világosan megérteni, hogy a jelen helyzetben az „Idők jeleinek” vizsgálata és a rá való adekvát reagálás – amit a II. vatikáni zsinat központi üzenetként fogalmazott meg – elengedhetetlen a változáshoz. S az „Idők jelei”-t most éppen az egyházon belüli szexuális visszaélési ügyek valódi súlyának megértése és vele szemben a zéró tolerancia alkalmazása, a tettesek megbüntetése és az áldozatok meggyógyítása jelenti.

A hallgatás megtörése az első lépés a gyógyuláshoz

Az egyházban elszenvedett spirituális és/vagy szexuális bántalmazás minden egyes formájának van egy közös motívuma, amitől az összes áldozat szenved, ami nem más, mint a titok elviselhetetlen súlya. Sokszor fogom ezt még kimondani, mert mindennél fontosabb: a titok patogén. A titok egyfajta burok, ami elszigetel a többi embertől, és így az áldozat végtelenül magányossá válik. Gyakran maga a tettes veszi rá verbálisan vagy éppen kényszerrel a titoktartásra. Így az áldozat képtelen segítséget kérni, és éppen a közös titok lesz az, ami aztán hosszú ideig a tettes csapdájában tartja. Ha valamilyen módon mégis sikerül kiszabadulnia a bántalmazó viszonyból, gyakran évekig, évtizedekig képtelen lesz beszélni róla. Az élmények megfagynak. Amíg azonban nem sikerül feltörni a befagyott traumák jegét, addig a gyógyulás sem indulhat el. Ezért az első és legfontosabb lépés, hogy ki kell tudni mondani mindazt, ami rettenetes. Ehhez persze sok idő kell, és semmiképpen nem szabad erőltetni. Hiszen a kimondott szó akár újratraumatizálhatja az áldozatot. Ezért kell nagyon óvatosnak lenniük azoknak is, akik ehhez a témához nyúlnak és szeretnének segíteni az áldozatoknak. Ezt magam is akkor tanultam meg, amikor az áldozatokkal beszélgettem, gyakran nagyon sokáig, hosszú órákig.

A beszélgetések során az is hamar egyértelművé vált számomra, hogy mennyire gyógyító az áldozatoknak épp egy teológus odafordulása és meghallgatása, aki hivatásánál fogva valamilyen módon – még ha nem is papként – megjeleníti az egyházat a számukra. Mégpedig azt az egyházat, amely maga oly gyakran egyáltalán nem volt kíváncsi rájuk, amely cserben hagyta őket azzal is, hogy megtagadta tőlük az odaforduló szeretetet, annak a kimondását, hogy „igen, elhisszük, hogy veled ez a borzalmas igazságtalanság és bűn valóban megtörtént”. Nem győzöm hangsúlyozni, hogy mennyire fontos hitelesíteni az áldozatok érzéseit és kimondani, hogy mindaz, ami velük történt iszonyatos és megbocsáthatatlan. A legtöbb áldozat attól szenved a legjobban, hogy fájdalmuk egyáltalán nem válik az egyház valóságának a részévé. Nem lesz annak a része, ami van. Ezzel az egyház indirekt módon azt is üzeni az áldozatoknak, hogy nemcsak hallgatniuk kellene, de a legjobb az lenne, ha nem is léteznének.

Mindennek tudatában szüntelenül törekedtem arra, hogy az áldozatokkal való beszélgetéseim gyógyító együttlétekké váljanak abban az értelemben, hogy a legteljesebb jelenlétemmel és szeretetemmel legyek jelen a számukra. A valódi és személyes jelenlét által, amely teljesen kizárja a megszégyenítés legapróbb megnyilvánulásait is, biztonságos tér keletkezik. Annak a biztonsága, hogy a másik átlátszóvá válhat, bármit elmondhat magáról és nem fog megszégyenülni. Meditáló emberként megtanultam és a meditációs csoportokban másoknak is azt tanítom, hogy hogyan lehet megtapasztalni azt a fajta közelséget, ami által szinte eggyé válunk, szinte belelátunk egymásba, mert túllépünk azon az illúzión, hogy nincsen közünk egymáshoz. A kritika és ítélkezés nélküli, elfogadó jelenlét az a háttér, amely képes megnyitni a másik szívét, hogy elindulhasson a gyógyulás útján… … …

II.
Az egyházon belüli spirituális
és szexuális visszaélések sokféle arca

1. A spirituális hatalom
a legveszélyesebb hatalom

„Nem matéria vagyok, akinek spirituális tapasztalata van. Spirituális lény vagyok, akinek emberi tapasztalata van.”

(Willigis Jäger)

1.1. Az ember spirituális igénye

Az ember alapvetően spirituális lény. Ez talán meglehetősen jámborul és ezért idegenül hangzik egy vallásoktól távol álló mai ember számára. Jóllehet a spiritualitást értelmezhetjük úgy is, mint igényt arra, hogy az életnek, a létezésnek legyen értelme, vagy mint képességet, hogy minden eseménynek, tapasztalatnak az életünkben valamilyen értelmet adjunk. Nem csupán a vallásos embernek, hanem mindannyiunknak szükségünk van arra, hogy az életünk számára értelmet találjunk. Amikor az ember ezt az értelemkeresési vágyat felfedezi önmagában, elindul a maga kereső útján, belső vágy, egyfajta szomj hajtja, mert úgy érzi, hogy az élet pusztán anyagi vonatkozásai nem képesek őt maradéktalanul boldoggá tenni. Valami hiányzik, valami nyugtalanítja. Úgy érzi, hogy az életnek többről kell szólnia, mint azon vágyainak kielégítése, amelyek a matéria világához kapcsolják őt. Persze kell a jólét, a boldog párkapcsolat, a szakmai önmegvalósítás, de valahogy mindez mégsem elég. A lélek mélyén űr marad. A vallásos, illetve spirituális utak úgy magyarázzák, hogy a keresés vágyát maga az Isten ültette el az ember szívében. Ahogy például Szent Ágoston megfogalmazta: „Én nem kerestelek volna, ha már Te rég nem találtál volna meg, ha nem lettél volna az én szívemben.”

A másik ilyen sorsfordító élethelyzet, amikor felmerül az istenkeresés igénye: az életkrízis. Ez is sokféle lehet: egy betegség, egy tragédia, egy veszteség feldolgozása, egy váratlan helyzet, amikor az ember lába alól kicsúszik a talaj. Meg persze ilyen a lét végességével való szembenézés is, amikor az ember ráeszmél arra, hogy illúzió azt gondolnia, hogy ez az élet örökké fog tartani. A krízis az ember életútján olyan, mint egy elágazás, arra ösztönzi, hogy új utakra induljon, hogy megtalálja a saját válaszait és a belső egyensúlyt. Van, aki ilyenkor beleveti magát a gyönyörök élvezetébe, mert úgy érzi, hogy most már egyetlen pillanatot sem szabad elmulasztania. Mások pedig úgy érzik, hogy többet akarnak, s a választ az anyaghoz kötődő boldogságkeresésben nem fogják megtalálni.

Vannak olyanok, akik különféle függőségeiktől szeretnének megszabadulni, mint például a drog vagy az alkohol, és lehetnek, akik eleve beleszületnek egy vallásba, hiszen a szüleik erre nevelték őket, hittanra jártak már kisiskolás korukban, együtt vettek részt az istentiszteleteken. Ez utóbbi emberek életében a keresés akkor jelenik meg, ha már nem elégíti ki őket a szüleiktől átvett vallásos minta külső normaként való formális követése, hanem arra vágynak, hogy rátaláljanak a hitre, mégpedig egészen személyes módon. Az említett példákban szereplők különféle motivációval ugyan, de tulajdonképpen mind keresők. Ezért elindulnak a vallási, illetve spirituális válaszkeresés útján. Közösségeket keresnek, ahol olyan emberekkel lehetnek együtt, akiket hasonló kérdések foglalkoztatnak. Minden ember alapvető vágya, hogy szeressék és elfogadják, hogy része legyen egy olyan emberi közösségnek, ahol otthonra talál. Ez különösen is igaz akkor, amikor valakinek éppen a feje tetejére állt az élete, elbizonytalanodott, s kétségek gyötrik. Ilyenkor jól jönnek a lelkivezetők, mesterek, guruk, papok, spirituális tanítók, akik azt ígérik, hogy az úton a többiek előtt járva hasznos útmutatást tudnak adni a követőik számára. Amivel alapvetően nincs is baj, amíg…

A probléma ott kezdődik, hogy az adott közösség, vallási, illetve spirituális hagyomány ezeket a személyeket megkérdőjelezhetetlen tekintéllyel ruházza fel, ők lesznek az Isten vagy a végső igazság képviselői. Ezért a szavuk törvény, így nem tartoznak senkinek sem elszámolással, hiszen ők a felkentek, a beavatottak, s ily módon szinte érinthetetlenek. Legtöbbször feltétlen engedelmességet követelnek. Hatalmuk annál nagyobb, minél tekintélyelvűbb az adott vallási, illetve spirituális közösség. Ezt a speciális hatalmat nevezzük spirituális vagy szakrális hatalomnak. A hívő a lehető legnagyobb bizalommal fordul a papja, lelkivezetője felé, hiszen benne nem egy egyszerű embert lát, hanem magának az Istennek a képviselőjét, akiről rosszat még feltételezni is bűn. Nem beszélve arról, hogy ezek a lelki mesterek, spirituális vezetők, illetve papok legtöbbször köztiszteletben álló személyek, akiknek áldozatos munkáját nemcsak az adott közösség, de gyakran a szélesebb társadalmi közeg is elismeri. Mindez rendkívüli módon felerősíti annak a kontrasztnak az erejét, ami a vezető és vezetett közti aszimmetrikus viszonyban megtalálható. Azaz, aki lelkileg vezet, abszolút teljhatalommal rendelkezik az egyszerű hívő, ill. követő felett, akit gyakran még felnőttnek sem tekintenek.

A tekintélyelvekre épülő vallás – főként, ha még nem esett át a felvilágosult gondolkodásból fakadó belső progresszív kritikán, és mint ilyen, erőteljesen hajlik a fundamentalizmusra – igyekszik elvenni a kereső ember gondolkodásbéli függetlenségét. Elzárja előle a szabad kérdések és a józan kritika útját. Mindent úgy kell hinnie, ahogy „az meg van írva”, és úgy kell élnie, ahogy azt elvárják tőle. A szuverén gondolkodásnak, vagyis az igazi felnőttségnek a szigorú tekintélyelvekre épített hitben nincsen helye. Ez a fajta elnyomó igény minden vallásban és spirituális irányzatban megjelenhet, ennek ellenére nem mondhatjuk azt, hogy eleve nem létezhet olyan vallás, illetve spiritualitás, amely valóban azt célozza meg, hogy az egyént egyre nagyobb szabadságra, önmaga felfedezésére, saját magával, embertársaival és a világgal való harmóniára vezesse. Ennek előfeltétele azonban a tekintélyelvű gondolkodás teljes lebontása.

A tekintély lerombolása nem megy a hatalmi status quo meggyengítése nélkül, ami által a vallási vagy spirituális vezető elit elveszíti hatalmát, ill. hatalmának egy jelentős részét a vezetettek felett, így a változást, a nyitást, a reformokat soha nem adják könnyen. Minél régebbi és megcsontosodottabb egy vallási hagyomány, ill. minél inkább a homogenitásra törekszik, vagyis egyszerű, egyértelmű, fekete-fehér válaszokat ad az élet összes rendkívül komplex kérdésére, annál kevésbé tud benne teret nyerni a belső kritika. Így a változást, a nyitást a vélemények sokféleségére sokáig távol lehet tartani a vallási rendszerektől. Ennek az egyenes következménye pedig az, hogy a hívek és a követők a maguk hitében és világlátásában felnőtt koruk ellenére is meglehetősen gyerekesek maradnak.

A zárt gondolkodási séma, amivel a hit abszolútnak értelmezett igazságait védik, nem ad teret a valós emberi problémák és kérdések őszinte megbeszélésére. A kérdezőknek sablonválaszokat adnak csupán, amiket úgy használnak, mint egy bunkósbotot. Vagyis akinek más a véleménye, vagy azt, aki a sablonválaszokkal nem tud azonosulni – pl. a „melegek mind a pokolra jutnak, mert ez az Isten akarata” –, fejbe vágják egy bibliai szöveggel, hiszen „meg van írva”, és ezáltal elfojtják a további kérdezés lehetőségét. Így a kereső végül nem kap mást, mint lelki sebeket, traumákat. Lelki töltődés helyett azt fogja érezni, hogy elfogy körülötte a levegő.

A tekintély lesz az alapja annak a hatalmi visszaélésnek, amit spirituális bántalmazásnak nevezünk. Spirituális bántalmazó lehet egy személy, pl. a pap, a lelkész vagy a mester, vagy akár az egész vallási, illetve spirituális közösség a maga torz lélekgyilkos dinamikájával. Nézzünk minderre egy példát a katolikus hagyományból! A spirituális és azon felül gyakran a szexuális bántalmazás egyik tere maga a gyónás. A hívők a gyónásban mindent őszintén feltárnak a papjuk előtt, a legféltettebb titkaikat, akár a szexuális életükre vonatkozó legapróbb részleteket is. A gyónás konkrét gyakorlata vagy például a lelkivezetői helyzet bizonyos szempontból teljesen megfosztja a hívőt a felnőttségétől, hiszen egy másik, hozzá hasonló gyarló embernek kell megvallania a bűneit. Egy olyan ember lesz a közvetítő közte és Isten között, aki néha talán még nála is súlyosabb dolgokat követett el, aki sokkal éretlenebb lehet nála pszichoszexuális szempontból, vagy semmilyen lélektani ismerettel nem rendelkezik. Ezzel persze nem állítom azt, hogy ne lenne a gyóntató papok között olyan, aki minden szempontból alkalmas a feladatra. A gyónás és a lelkivezetés viszonylatában a hívő teljesen alárendelt szerepbe kerül, a pap pedig nem csupán a saját emberi tekintélyével, hanem magának az Istennek a tekintélyével magasodik föléje.

A spirituális vagy szakrális hatalom a világon a legveszélyesebb hatalom. Nagyobb az ereje annál, mint amikor valaki egy pszichológusnak mondja el a titkait. Hiszen a papban azért bízik meg az ember vagy éppen a gyermek, mert ezt a bizalmat a pap mögött álló Istennek szánja. Az Isten pedig csak jó lehet, így aki megbízik a papban, méltán gondol arra, hogy nem érheti baj. A pap hatalma azért is különleges, mert egészen odáig terjed, hogy a hívő örök üdvössége vagy éppen örök bukása feletti ítélet lehetőségét is magában foglalja. Ez a gyónásban az ún. oldó-kötő hatalom. A pap dönti el, hogy Isten kinek mit bocsát meg, milyen feltételek mellett és mit nem. Az oldó-kötő hatalmat a pap Isten nevében gyakorolja, akinek megbocsátja bűneit, annak bűnei bocsánatot nyernek (oldás), akinek megtartja bűneit, az bűnben marad (kötés). Nincsen ennél kiszolgáltatottabb helyzet, különösen egy olyan hívő számára, aki valóban jó és igaz hívő szeretne lenni. Persze, maga a gyónás vagy a lelkivezetés működhet jól is, nem szabad általánosító módon az egész gyakorlatot elítélni. Ha jól működik, és a vezető tényleg felkészült, kellő lélektani ismerettel, gyakorlattal és jószándékkal rendelkezik, akkor egy mély gyónás vagy lelki beszélgetés megszabadíthatja az embert a bűntudata okozta szorongásaitól. Ilyenkor hasonló lehet az élmény, mint egy szakavatott pszichológussal vagy terapeutával folytatott beszélgetés. Tehát nem önmagával a gyónással van a baj, hanem azzal, hogy ez egy olyan helyzet, ami a hatalmi visszaélés és spirituális bántalmazás melegágyává válhat.

1.2. Kinek van az Istenhez „piros telefonja”,
és az mire jogosítja fel az illetőt?

A spirituális bántalmazás létrejöttének veszélyét jelezhetik a következő hamis üzenetek: „Mondj le a saját akaratodról, és ha nem teszed, akkor egoista vagy!” „Isten akaratának kell megtörténnie, ezért neked le kell mondanod a sajátodról!” Csakhogy ki tudhatja azt, hogy mi az Isten akarata? Gyakran mindaz, amit az „Isten akaratának” neveznek, valójában csupán a pap, a mester, a guru vagy éppen a hívő közösség akarata. Ezekben a felszólításokban ott rejtőzik a visszaélés esélye. Minden visszaélés egyfajta határátlépés, ami nem veszi tekintetbe a másik személy emberi méltóságát és önrendelkezési jogát.

A gyónás, a lelki-, illetve spirituális vezetés akkor zajlik egészségesen Klaus Mertes jezsuita pap szerint, ha az egész folyamat mindvégig egy háromszöggel leírható viszonylatban marad, mégpedig a vezető, a vezetett és az Isten között. Ha ez a hármas keret felbomlik és binárissá válik, akkor ott probléma léphet fel. Ilyenkor áll elő az a torzulás, hogy a lelkivezető személyes véleményéből lesz az Isten szava. Ezt a jelenséget magyaráznám képszerűen úgy, hogy az adott lelkivezető eljátssza vagy maga is elhiszi, hogy neki „piros telefonja” van az Istenhez, amin keresztül közvetlenül társaloghat vele. Ez egyfajta narcisztikus önhipnózis, amikor az illető a saját egójának vagy annak a spirituális hatalomnak a személyiséget torzító csapdájába esik, amivel a közössége és a vallási hagyománya ruházta fel őt.

Ilyen esetekben a spirituális gőg, önteltség és önimádat lesz a spirituális bántalmazás melegágya: „Amikor egy lelkivezető a másik ember lelkiismeretévé akar válni azért, hogy a másik embert a saját akarata szerint úgy irányítsa, mintha felügyelő vagy teljes ellenőrzést gyakorló személy lenne, akkor történik meg a spirituális visszaélés. Ilyenkor a bántalmazó a saját akaratára cseréli ki az illető akaratát, és így tulajdonképpen a benne bízó ember vallásos intimszférájában ő veszi át az isteni pozíciót” – írja Mertes (2018, 39). S így a lelkivezető gátlástalanul visszaél azzal az autoritási viszonnyal, amelyben nála van a megkérdőjelezhetetlen tekintély, s amelynek a vezetett teljes engedelmességgel tartozik.

1.3. A vallásos hit mint manipulációs eszköz

Véleményem szerint a vallásos hitnek egyetlen esetben van gyógyító, örömhordozó, az ember személyiségét pozitív értelemben kiteljesítő szerepe, mégpedig akkor, ha egyre nagyobb szabadsághoz vezet. Ennek a torzulása pedig éppen az, amikor a vallásos hit egyre erősebb megkötözöttséget, szorongást, belső frusztrációt és megfelelési kényszert hoz magával.

Így válhat a vallásos hit manipulációs eszközzé azok kezében, akiknél a tekintély, a spirituális hatalom van. A spirituálisan bántalmazók jól ismerik az érzelmi alárendelés lélektanát, amelynek alapja a bűntudatkeltés. Az ügyes érzelmi manipulátorok könnyen játszadoznak azokkal a kereső emberekkel, akik valamilyen életkrízis, lelki trauma vagy például a függőségüktől való megszabadulás vágyával keresik a szeretetet, az elfogadottság érzését, a biztonságot. Amit kezdetben meg is kapnak a látszatra nagyon befogadó és nyitott közösségtől, ill. annak lelkivezetőjétől. A bántalmazás eleinte rejtett módon közelít. A konfliktus akkor keletkezik, amikor a hívő vagy követő nem fogadja el Isten akaratát, ill. azt, amit annak beállítanak. Ebben az esetben mindent elkövetnek azért, hogy rossz lelkiismeretet keltsenek, bűntudatot ébresszenek benne. A hitet használják fel arra, hogy megtörjenek minden ellenállást, megtiltsák a kérdéseket és elfojtsák a felbukkanó kételyeket. Aki nem engedelmes, azt azzal manipulálják, hogy őt nem szereti az Isten, ill. azt a félelmet keltik benne, ha így folytatja, a pokolra fog jutni. Isten csalódott lesz és elfordul tőle, ha ezt vagy azt, azaz, amit a közösség, ill. annak vezetője elvár tőle, nem teszi meg. Ez egy olyan érzelmi manipuláció tehát, ami a kereső ember őszinte hitét, megfelelni vágyását használja eszközként… … …

III.
Áldozattörténetek

Ebben a fejezetben megismerhetjük tíz túlélő történetét. Bántalmazásaik leírása a nyugalom megzavarására alkalmas elemeket tartalmazhat, ezt, kérem, tartsa szem előtt a tisztelt Olvasó! A történetekben szereplő nevek mindegyike kitalált név, valós személyekkel való bármiféle azonosságuk pusztán a véletlen műve. Áldozatvédelmi okokból maximálisan törekedtem arra, hogy se az áldozatok, se az elkövetők, se a helyszínek ne váljanak azonosíthatóvá. Ennek érdekében, ha szükség volt rá, torzításokat is alkalmaztam, de ezek a torzítások soha nem érintik a bántalmazás cselekményének leírását.

1. „Folyamatos, lassú, átgondolt
lélekgyilkosság” – Zsófia története

„Beszélni kell. Hátha erősebb lesz egyszer az igazság, mint a hazugság.”

Szakrális hatalom és manipuláció

Zsófia még kiskorú volt, épphogy betöltötte a tizennegyedik évét, amikor egy szexuális bántalmazó áldozatául esett. A férfi történetesen az a fiatal pap volt, aki az egyházközségükben teljesített szolgálatot. Az elkövető lassan, hideg fejjel, előre megtervezett módon közelített a kislányhoz, hogy lépésről lépésre elnyerje bizalmát. Ami persze nem volt nehéz feladat, hiszen a lányt az egyház és a papok feltétel nélküli tiszteletére nevelték a szülei, akik maguk is mélyen vallásos életet éltek. A papot, ahogy a katolikus teológia megfogalmazza, „Alter Christus”-nak, azaz Krisztus képmásának, vagyis annak a szakrális-spirituális hatalom hordozójának tekintették, amelyet ő a felszentelése során magától az Istentől kap az egyház tanítása szerint. Annak pedig, aki Krisztus képmása, bizalom, odaadás és engedelmesség jár. Ahogy Zsófia mesélte, annyira fegyelmezett kislánynak nevelték a szülei, hogy amikor belépett a templomba, rögtön szorosan összekulcsolta a kezét, majd fegyelmezetten, kihúzott háttal és szinte mozdulatlanul ülte végig a misét. Hiszen ott úgy illett viselkedni. A papnak pedig épp úgy szót kellett fogadnia, ahogy a szüleinek, sőt még jobban, hiszen ő egyenesen az Isten szolgája volt a szemében.

A pappal szemben az áldozatok azért nem gyanakvók, mert a hivatása révén kedves, szeretetteljes és megbízható embernek tartják, akiről semmi rosszat nem feltételeznek, akiről még csak elképzelni sem lehet, hogy képes volna bűnt elkövetni. Főleg egy kisgyermek szemében erősen idealizált ez a kép. Ami, ha a szülői tekintélyelvű nevelés szigorával párosul, szinte teljesen kizárja az ellenállás lehetőségét. Vagyis kérjen a pap a gyermektől bármit, ő nem fogja mérlegelni, hogy a kérés esetleg rossz is lehet, vagy azt, hogy a kérést vissza is lehetne utasítani, hiszen a feltétel nélküli engedelmességbe mindez nem fér bele.

Ahhoz, hogy a behálózó stratégia maradéktalanul sikerüljön, a pap családtagként, idősebb testvérként viselkedett vele. Testi közeledését atyai homlokpuszival kezdte, majd gyengéd atyai öleléssel folytatta, így szoktatva hozzá a lányt a testi közelséghez. A férfi, hogy manipulációja még eredményesebb legyen, beférkőzött a család bizalmába is. Miután a szülők megkedvelték, gyakran meghívták magukhoz vendégségbe. Így gyorsan sikerült minden szülői gyanakvást elaltatnia, és mikor arra került a sor, hogy Zsófia iskola után gyakran a plébánián töltötte az idejét, senki nem aggódott. Senki nem tett fel feleslegesnek tűnő kérdéseket. Pedig kellett volna. Így tehette a pap a kislányt puszta tárggyá, amivel saját torz hatalmi éhségét elégítette ki. Igen, itt nem a szexről van szó, hanem agresszióról és hatalomról, a szex arénájában.

Árulás

Amit tett, lélekgyilkosság. Folyamatos, lassú, átgondolt lélekgyilkosság. Megölt, meggyilkolt…

A traumában a legfájdalmasabb dimenzió, ami a leginkább stigmatizál, és amitől a legnehezebb megszabadulni, az az árulás. Egy embert az életben sokféle csapás érhet, balesetek, természeti katasztrófák, amelyek mindenképp traumatikusak, de gyakran az élet velejárói. Az ilyen traumákon az ember idővel túl tudja magát tenni. „Még az is jobban feldolgozható, ha valakit egy idegen, akit soha nem látott, megtámad az utcán, megveri és megerőszakolja. Még ezen is túl lehet lépni, de ha valami olyasmi törik meg, ami személyes, akkor nagyon mélyre megy a trauma. Ha olyan valaki bánt egy másik embert, akiben az megbízik, pl. gyerekként az anyja vagy az apja, hívőként az az ember, aki számára Istent reprezentálja, akkor mélységesen el lesz árulva, és teljesen elveszettnek fogja magát érezni. Mert ilyenkor azt kell elszenvednie, hogy azok árulták el, akikben a legjobban megbízott” – mondta Feldmár András az árulás lélektanáról a vele való közös nyilvános beszélgetésünk során.8

Az árulás traumájának a mélyén az húzódik, hogy a tettes egy gyermek bizalmát és a tőle való függését használja ki. A gyermeknek pedig éppen azért, mert gyermek, joga van ahhoz, hogy megvédjék és gondoskodjanak róla. A papnak is messzemenő kötelessége megvédeni a rá bízott gyermekeket, mégpedig minden egyes gyermeket, akihez papként kapcsolódik. Zsófia elárulásának ezen kívül van egy másik dimenziója is: a saját szülei árulása, akik nem vették észre a veszélyt, nem óvták meg a bajtól és nem támogatták akkor, amikor a manipuláló tettes hálójába került. Így az ő traumájának mélyén többszörös árulás rejlik. Amit még az is tovább mélyít, hogy az őt szexuálisan bántalmazó papnak atyai szerepe is van. Hiszen egy pap a katolikus értelmezésben atyának is minősül. Ez pedig az általa elkövetett szexuális bántalmazásnak erőteljesen vérfertőző színezetet ad. Arról még nem is beszéltünk, hogy Zsófia nem tudta volna elmondani a hívő közösségben sem mindazt, ami történt, hiszen a szakrális hatalom feltétlen tekintélye miatt a hívek a papot védték volna, s őt vélték volna árulónak, besározónak, lejáratónak. Vagyis az áldozatnak még a közösség árulását is el kell szenvednie. Ha a pap a hívek számára egy szent ember, akkor az áldozat ebből a szempontból spirituálisan is elárulttá, árvává válik.

Az árulás traumájának a pszichológia szerint a következő lelki következményei lehetnek: düh, gyász, depresszió, extrém függőség, bizalmatlanság. Az áldozat a trauma után sokáig nem képes mások megbízhatóságát helyesen felmérni, félelem alakul ki benne, elsősorban a férfiaktól, akár az ellenségeskedés is megjelenhet mint a bosszúvágy megnyilvánulása. Jellemző lehet még az ún. belekapaszkodó magatartás, valamint a megnövekedett sérülékenység újabb bántalmazásokkal szemben, ill. nagyobb esély arra, hogy a későbbi intim kapcsolatokban ismét áldozattá váljon, kihasználják. Előfordulhat a trauma transzgenerációs továbbadása a saját gyerekeiknek, izoláció, agresszív viselkedés is.

„Ez a mi titkunk”

Amikor a fiatal pap elkezdte mesterkedését, azonnal titoktartásra kérte a kislányt, mindezt nem kimondva, hanem sugallva neki. Egyszerűen nem volt szüksége arra, hogy ezt így konkrétan kijelentse, de mélyen éreztette velem, hogy ebben én is éppúgy benne vagyok, hogy ez egy olyan dolog, amiről mások nem tudhatnak, és esélyem sincs mással megosztani, mert én is éppolyan felelős vagyok azért, ami itt történik. Ezzel tudatosan leválasztotta a kislányt azokról a személyekről – például a szüleiről és a barátairól –, akik esetleg közbe tudtak volna lépni, és éket verhettek volna a tettes és kiszemelt áldozata közé. Zsófia esetében egy hosszú, több évig tartó súlyosan bántalmazó viszonyról kell beszélnünk. A pap végig jól működő fegyverként használta a titoktartásra való kényszerítést. A lány az évek folyamán többször megpróbált kilépni a bántalmazó viszonyból, de a tettes ügyes manipulációjával újra és újra behálózta és visszahúzta őt.

A bántalmazók tipikus módszere az, hogy szidják és megalázzák az áldozatot, vagy érzelmileg zsarolják, hogy tartsa a történteket titokban. Így az áldozat mindent, ami ebben a hatalmi visszaélésre épített kapcsolatban történik úgy él át, mint amiért neki magának kell szégyenkeznie. Az áldozatok gyakran gondolnak arra, hogy mások bizonyosan őt tennék felelőssé mindenért, ha bármi is kiderülne. Vagyis mások szemében ő minősülne „romlottnak”. A romlottság tudata, érzete Zsófiában a mai napig is rendkívül erős, sok-sok év eltelte után.

„Ha valaki bánt egy gyereket, bármilyen rosszat is tesz neki, a trauma nem olyan mély, ha van legalább egy ember, akivel az áldozat a titkát meg tudja osztani, s aki képes empátiával meghallgatni őt” – mondja Feldmár András. Sokkal nagyobb a baj akkor, ha a gyereknek még azt is titokban kell tartania, hogy bántják, illetve azt, hogy bántották. Zsófiának hosszú évekig kellett hordoznia ezt a terhet, a titok terhét, ami elszigetelte, magányossá és rendkívül sebezhetővé tette őt. S valóban, a bántásról való hallgatás teljes kényszere volt az, ami a traumát igazán súlyossá tette az életében. Nem véletlen, hogy a kislány az őrület szélére került, és hogy a valóságot maga elől is elrejtse, és túlélje mindazt a borzalmat, ami vele történt, disszociatív személyiségzavar jelentkezett nála. Lehetséges, hogy ennek a gyökere már a bántalmazást megelőzően is megvolt, de a betegség tényleges kialakulása, felszínre kerülése egyértelmű összefüggésben áll ezzel a súlyos traumatikus tapasztalattal. Vagyis a lányban több személyiség lakik egyszerre. Mindez évekkel a traumatikus élmények után még mindig súlyos problémákat okoz a már felnőtt nő mindennapi életében.

A disszociatív identitás (többszörös személyiség) egyfajta túlélési technika. Minél korábbi az abúzus, minél súlyosabb, elhúzódóbb, gyakoribb, annál inkább nő a kialakulásának az esélye. Gyerekkorban jön létre, amikor a személyiség még nem fejlődött ki teljesen, és elég rugalmas ahhoz, hogy ily módon alkalmazkodjon az egyébként elviselhetetlen körülményekhez. A legtipikusabb személyiségek, amelyek létrejöhetnek egy disszociatív személyiséggel rendelkező túlélőnél: a depressziós fő személyiség, aki általában tud a többi személyiség létezéséről, amíg azok nem mindig tudnak egymásról. A fő személyiség mellett általában megjelenik az ijedt gyermek, az erős, dühös védelmező, a belső gondviselő, az irigy védelmező, aki dühös a fő személyiségre. A tünetek sokfélék lehetnek: hangulatingadozások, depressziós epizódok, gyerekkori emlékek hiánya, amnéziás epizódok vagy időkiesés, rémálmok, fejfájás, belső hangok hallása. További tünetek lehetnek: emlékbetörések, szégyen, bűntudat, pánikroham, önsértő magatartás, önutálat, félelem a megőrüléstől. A felsorolt tünetek közül van olyan, akinél mind jelentkezik, de van, akinél csak néhány. A gyógyulásra csak a hosszú, kemény munkával járó terápia ad lehetőséget, amely a kliens és a terapeuta számára is egyaránt nagyon megterhelő. A cél a trauma minden elemének tudatosítása és feldolgozása, valamint az alszemélyiségek egyesítése. Az is előfordulhat azonban, hogy a személyiségek nem egyesíthetők, ilyenkor legalább ún. egyensúlyos kapcsolatot igyekeznek elérni.

Zsófia is tud a benne lakozó személyiségekről, és rendkívül megterhelőnek érzi a jelenlétüket. Szeretne megszabadulni egyiktől-másiktól, mert nagyon fárasztó a számára, hogy egyszerre sokféle hang „beszél a fejében”.

Akkora káosz van bennem. És az utolsó hetekben sokkal erősebb ez a nyamvadt DID9. Mintha hét-nyolc különböző személynek adna otthont ez a kis test. És teljesen el vagyok veszve benne, végképp nem tudom irányítani. Nagyon fáradt vagyok. Minden éjjel maximum három órát alszom, és már egyszerűen nincs erőm ehhez. A fiatal nő személyiségei között ott van Johanna, aki mint a hősies Jeanne d’Arc megy előre, harcol, küzd, védelmez. És van olyan is, aki félénk, gyenge, ijedős, egyáltalán nem képes magát megvédeni. Néha rendkívül kétségbeesett, úgy érzi, a terápia semmit nem használ már hosszú évek óta. Ilyenkor elcsügged, és az a gondolat kínozza, hogy inkább feladná a harcot vagy akár az egész életet, csak lenne végre csend.

Zsófia mind a mai napig mélyen elrejtve hordozza magában ezt a szörnyűséges titkot, hiszen csak kevesen tudnak arról, ami vele évekkel ezelőtt történt. Mélyen beléje gyökerezett a félelem, hogy azok, akik most szeretik, ha tudnák a titkát, akkor már biztosan nem is szeretnék őt. Vagyis ennek a régi titoknak a béklyója még mindig fogva tartja őt.

Az engedelmesség erény vagy inkább hipnózis?

Bevezetőmben már írtam az engedelmesség lényegéről. Egy tekintélyelvű vallási közegben az válik erénnyé, ha az egyének lemondanak a saját akaratukról, úgymond az Isten akaratának való engedelmesség jegyében. Zsófia egy olyan családból jött, ahol őt engedelmességre, szófogadásra nevelték. Ezt a nevelési mintát erősítette meg a vallásos közeg, aminek következtében erőteljesen szabálykövetővé és tekintélytisztelővé vált. Ehhez nyilván hozzákapcsolódott még az is, hogy egy konzervatív keresztény közegben a kislánnyal, a nővel szemben megkövetelt engedelmesség még erősebb, mint a fiúkkal, férfiakkal szembeni. Tehát van ennek a kérdésnek egy genderspecifikus sajátossága is. Ezt erősítik meg a bibliai szövegek, amelyeket hatalmi-elnyomó eszközként használnak a közösségben a női ellenállás tudatos megtörésére. Például: „Az asszony csendben tanuljon, teljes alázatossággal. A tanítást azonban az asszonynak nem engedem meg, sem azt, hogy a férfin uralkodjék, hanem legyen csendben. Mert Ádám teremtetett először, Éva csak azután, és nem Ádámot vezette tévútra a kísértő, hanem az asszonyt, és ő esett bűnbe” (Pál első levele Timóteushoz 2,11-14)… … …

IV.
A tettesek

1. A szexuális visszaélési ügyek feltárása
II. János Pál, XVI. Benedek
és Ferenc pápa idején

Ez a könyv a feldolgozott történeteken keresztül azt szándékozta bemutatni, hogy a gyermekek elleni szexuális bántalmazás a római katolikus egyházon belül elkövetett szexuális erőszak jéghegyének a csúcsa. A kiskorúak sérelmére elkövetett szexuális bántalmazás azért annyira kardinális kérdés, mert minden rendszeren belül az az erőszak, amelyet a leggyengébbek ellen követnek el, a mutatója, egyfajta lakmuszpapírja annak, hogy milyen erőszakpotenciál rejtőzik az adott rendszer egészében.

Írásomban többször hangsúlyoztam, hogy minden szexuális visszaélés elsősorban hatalmi visszaélés, és ennek a hatalmi visszaélésnek több szintje van. Egyrészt az, hogy maga a bűntett megtörténik, másodrészt az, hogy az áldozatokat elhallgattatják, elnémítják, láthatatlanná teszik, harmadrészt pedig az, hogy az egyház a megtisztulás és a megtisztítás útja helyett nagyon sokáig és bizonyos országokban mind a mai napig az elhallgatás és az eltussolás stratégiáját választja. Mindhárom szint az áldozatok elárulását jelenti, különféle módokon.

Geoffrey Robinson, aki Sydney püspöki helynökeként küzdött az ausztrál egyház megtisztulásáért, kemény szavakkal bírálta a ’90-es években II. János Pál pápa viszonyulását a szexuális bántalmazási ügyekhez. Megfogalmazta azt is, hogy addig nem lesz valós változás, amíg az egyházi vezetők nem szabadulnak meg azoktól a régi viselkedési normáktól, amelyek évezredekig domináltak a katolikus egyházban: pl. a titkolózás és az eltussolás, illetve az egyház jóhírének mindenáron való védelme.

Szerinte ennek tipikus példája volt II. János Pál pápa levele, amit 1993-ban az Amerikai Egyesült Államok püspökeinek írt a szexuális bántalmazási botrányok kapcsán (II. János Pál 1993). A levél kizárólag a püspököknek szólt, és a pápa egyáltalán nem szólítja meg benne az áldozatokat, említést is csupán két félmondat erejéig tesz róluk. A pápa levelének mintegy egyharmada a sajtó „szenzációéhségéről” beszélt, és mindenért a sajtót tette felelőssé, amely szerinte egyház-lejárató kampányba kezdett. Ezt a mintát veszik át a posztkommunista országokban a római katolikus egyház egyes jelenlegi vezetői is, akik szerint az abúzusügyek csupán a balliberális média kitalációi. Problémásnak tartom azt, hogy a magyarországi esetekről, a már napvilágra került ügyekről is kizárólag ők tudósítanak, és az egyházi sajtó többnyire még mindig mélyen hallgat.

II. János Pál problémaérzékenységének hiányát mutatja az is, hogy ebben a levelében egyedüli megoldásként erre a súlyos, az egyházat alapjában megrázó problémára az imádságot ajánlotta: „Igen, kedves Testvérek, Amerikának több imádságra van szüksége!” (II. János Pál 1993). Ezt a problémamegoldást utódja, XVI. Benedek pápa is szorgalmazta, amikor az ír katolikusoknak a kitört abúzusbotrányok kapcsán ezt tanácsolja: „Szeretnék néhány kézzelfogható kezdeményezést figyelmetekbe ajánlani a jelen helyzet megoldására: (…) Azt kérem tőletek, hogy böjtjeiteket, imáitokat, szentírás-olvasásotokat, irgalmas cselekedeteiteket ajánljátok fel a gyógyulás és a megújulás kegyelmének elnyeréséért az ír egyház számára” (XVI. Benedek 2010). Hozzájuk viszonyítva óriási változást jelent Ferenc pápa hozzáállása, aki számos gyakorlati lépéssel nyomatékosította a meghirdetett zéró toleranciát az egyházi szexuális bántalmazási ügyek kapcsán. 2019 februárjában a pápa a Vatikánban összehívott egy rendkívüli tanácskozást, amit a szexuális visszaélések elleni csúcstalálkozónak is neveztek. A megbeszélésnek az volt a célja, hogy a katolikus egyház vezetői a világ minden részéről összegyűlve együtt gondolkodjanak azon, mit lehetne tenni a gyakorlatban is az egyházon belül elkövetett szexuális visszaélési ügyek teljes felszámolása érdekében. Majd 2019. december 17-én feloldotta a visszaélési ügyekre vonatkozó pápai titoktartást, amit két elődje vezetett be. Kicsit korábban, 2019 májusában írt egy apostoli levelet „Vos estis lux mundi” („Ti vagytok a világ világossága”) címmel, amelyben kötelezett minden papot, nő és férfi szerzetest, hogy jelentse egyházi elöljárója felé a tudomására jutott szexuális visszaélést (Ferenc pápa 2019).18 Ezen kívül arra kötelezett minden egyházmegyét, hogy egy éven belül hozzon létre egy mindenki számára hozzáférhető bejelentőrendszert, ahol jelezhetik a szexuális bántalmazást, illetve annak rejtegetését. Magyarországon 2019 októberétől az egyházmegyék honlapjain van lehetőség a bejelentések megtételére, a bejelentő nevének megadásával, tehát sajnos nem anonim módon.

XVI. Benedek emeritus pápa váratlan megszólalását a német morálteológusok visszautasítják.

Miközben Ferenc pápa haladt előre, tényleges intézkedések sorozatát hozva a bántalmazási ügyek felszámolásának irányába, történt egy meglepő fejlemény, amelyet nyilvánvalóan a németországi abúzusbotrányok kitörése indukált. Amint könyvem bevezetőjében is említettem, a Német Püspöki Konferencia őszi gyűlésén, 2018. szeptember 25-én Fuldában mutatták be annak az MHG-kutatásnak az eredményeit, amely rendkívül nagy megrázkódtatással járt a német katolikus egyház számára. A kritikus helyzetet tovább fokozta a Jörg Fegert által az Ulmi Egyetemen vezetett vizsgálat megállapításainak napvilágra kerülése. A két kutatás konkrét számadatai óriási felháborodást váltottak ki a német társadalomban, aminek hatására az egyház lépéskényszerbe került.

Közben az emeritus pápa XVI. Benedek megszegve korábbi ígéretét, miszerint visszavonulása után többé már nem fog nyilvánosan megszólalni, 2019. április 11-én mégis kiadott egy állásfoglalást Az Egyház és a szexuális visszaélésekkel kapcsolatos botrány címmel. Ebben arról ír, hogy meglátása szerint mi vezethetett odáig, hogy katolikus papok és szerzetesek szexuális visszaéléseket követtek el kiskorúak sérelmére. A meglehetősen hosszú írást a Klerusblatt német folyóirat közölte, mely az egyházban kibontakozó, az abúzusbotrányok által egyre erősödő erkölcsi válság fő okaként az 1968-as szexuális forradalmat, a homoszexuális katolikus papokat és az Istenben való hit gyengülését jelölte meg:

„Az 1968-as forradalom egyebek mellett e teljes körű, semmiféle normát nem ismerő szexuális szabadság kiküzdésére is törekedett. Ezekben az években az erőszak sem volt ritka, s ez szorosan összefügg ezzel a lelki összeomlással. (…) A ’68-as forradalom összképéhez szintén hozzátartozik, hogy ekkor a pedofíliát is megengedettnek és elfogadhatónak minősítették. (…) Ezekben az években jelentősen megfogyatkozott a papságra készülők száma, és mérhetetlenül sokan laikus állapotba helyeztették magukat, ami ezeknek a fejleményeknek a következménye volt. (…) Különböző papi szemináriumokban kis homoszexuális körök alakultak ki, amelyek többé-kevésbé nyíltan működtek, és érzékelhetően megváltoztatták a szemináriumok légkörét. (…) Valóban fontos látnunk, hogy ezek a klerikusok által elkövetett bűncselekmények végső soron a hit károsulását tanúsítják: efféle tettek csak akkor lehetségesek, ha már nem a hit szabja meg az ember cselekvését. (…) Hogyan ölthetett ekkora méreteket a pedofília? A jelenségnek végső soron az az oka, hogy nincs jelen Isten. Hiába vagyunk keresztények és papok, mi magunk sem szívesen beszélünk Istenről, mert úgy látjuk, hogy nincs gyakorlati jelentősége annak, amit mondunk” (XVI. Benedek 2019b).

Írásában a morálteológia tudományát is pellengérre állította. Szerinte ugyanis „a ’60-as évek óta összeomlott a katolikus morálteológia, ami az egyházat védtelenné tette a társadalomban zajló történésekkel szemben”. Az emeritus pápa sorai ellen – azt egyenesen rágalmazásnak tekintve – tiltakozott Stephan Goertz morálteológia professzor, a Német Morálteológiai Munkaközösség választott szóvivője, számos kollégájával egyetértésben (Goertz & Breitsameter 2019).

Az egykori pápa meggyőződése szerint 1960 és 1980 között a szexuális morálban az addig érvényes mérce teljesen „összetört”, ami a normák megszűnéséhez vezetett. Az ily módon morális tartás nélkülivé vált társadalom pedig még a pedofíliát is tolerálta – éppúgy, mint a fiatalok szexuális életét, a fogamzásgátlást vagy a homoszexuális magatartást. A morálteológia – a pápa szerint – nem tett semmit e fejlődés ellen, mert maga is relativizálódott, és nem volt többé hajlandó magát a hagyomány világos tiltásainak alávetni. Mindez ahhoz a tévedéshez vezetett, mintha az ember isteni utasítások és egyházi tekintély elismerése nélkül is képes lenne megítélni, hogyan viselkedjen emberhez méltóan.

Goertz szerint XVI. Benedek azon kísérlete, hogy a ’60-as évektől kezdődő és a ’80-as évekig tartó társadalmi változásokat és a morálteológia reformját tegye felelőssé a szexuális visszaélésekért, korántsem új. Az emeritus pápa már korábban is úgy tekintett az egyházra, mint az ellenséges világ áldozatára. Arról viszont hallgatott, hogy az egyházban is voltak felelősök, akik az eltussolással és tagadással fedezték a tetteseket, tovább tetézve ezzel az áldozatok szenvedését. Ahogy hallgatott arról a tényről is, hogy csak egy morálisan érzékeny nyilvánosság és ennek sajtója tudja felébreszteni az egyházat az erkölcsi letargiából. Az egyházi felelős személyek gyakran nem voltak abban a helyzetben, hogy megfelelően reagáljanak, vagy fel tudják dolgozni a helyzetet – erről tájékoztat minket egyre több áldozat.

A Német Morálteológusok Munkaközössége kijelentette, hogy a pápa állásfoglalása „számos téves feltételezésen alapszik, és ha az egész írást nézzük, az a véleményünk, hogy gondolatmenete félresikerült és teljességgel alkalmatlan a visszaélések okozta krízis feldolgozására” (Goertz & Breitsameter 2019).

Goertz kritikájának főbb pontjait azért is érdemes röviden megismernünk, mert nemcsak leleplezi azt a hamis retorikai fogást, amit a MKPK vezetősége is lelkesen visszhangzott a pápa állásfoglalása hallatán, miszerint a szexuális visszaélésekért a ’68-as szexuális forradalom lenne a felelős, hanem rámutat a probléma valódi okaira:

- XVI. Benedek eszmefuttatásában a modern humán- és társadalomtudományos ismeretek, ill. kutatások egyáltalán nem jutnak szerephez. Az ő világtól elidegenedett teológiája a szexuális visszaélések jelenségét csupán torz módon tudja észlelni. A különféle elkövetőprofilok között semmilyen különbséget nem tesz. Nem minden elkövető tekinthető orvosi értelemben vett pedofilnak. A homoszexualitás pedig mint olyan nem okozója a szexuális abúzusügyeknek.

- Ismeretes, hogy a szexuális visszaélések jelensége végigkíséri az egyház történelmét. Tehát nagyfokú tévedés azt állítani, hogy abban a katolikus miliőben, ami a szexuális emancipációtól vagy a teológiai megújulástól még érintetlen volt, ne történtek volna ugyanúgy szexuális visszaélések. A múlt ilyen formában végbemenő történelmietlen dicsőítése azok számára, akik az autoriter vagy patriarchális struktúrák áldozatai voltak, meglehetősen cinikusnak tűnhet. Az egykori pápa egyházképébe a bűnös egyházi struktúrák, amelyek mindig is léteztek, egyszerűen nem férnek bele.

- A visszaélések ürügyén XVI. Benedek újra elismételhette kritikáját arról a morálteológiáról, amelynek a szexuáletikájával nem ért egyet. Írásában szakmai érvek felhozatalára nem mutatott túl nagy készséget. Nem veszi figyelembe például, hogy aki morálteológiailag vitatja azt, hogy egy elkötelezett párkapcsolatban megélt homoszexualitás minden esetben halálos bűn lenne, nem legitimálja egyúttal a szexuális erőszakot. Vagy aki morálteológiailag kritizálja az összes fogamzásgátlási módszer hagyományosan merev elítélését, még nem feltétlenül a teljes normanélküliség mellett foglal állást.

- A második világháború után globális szinten megváltoztak ugyan az erkölcsi normák, de nem tűntek el. Mind az „új”, mind a „régi” etika ismeri a feltétlen erkölcsi kötelezettséget. 2018-ban, a halálbüntetés új megítélésével kapcsolatban éppen Ferenc pápa mutatta meg, hogy miként lehetséges a tanítás megváltoztatása, ha az emberi méltóság mércéje új értelmezést kap.

- Éppen a szexualitás és nemiség erkölcsi szabályozásának újabban végbement változásainak, és nem az úgynevezett „hagyományos” értékeknek köszönhető, hogy mára már a szexuális erőszak minden formája erkölcsileg és jogilag is elítélendővé vált. A szexuális önmeghatározás jogának biztosítása pedig nem a katolikus egyház találmánya. A XVI. Benedek által olyan nagyra becsült hagyomány pedig rendszerint nem az áldozatok szemszögéből ítélte el a szexuális visszaéléseket. Sokkal inkább a klérus szexuális „tisztaságára”, mintsem a gyerekek és fiatalok szexuális integritásának megóvására tevődött a hangsúly.

Láthatjuk tehát, hogy Ferenc pápának, aki végre rengeteg gyakorlati intézkedést bevezetett az egyházon belüli szexuális visszaélések felszámolására, még meg kell küzdenie az emeritus pápa visszahúzó jellegű írásával is. Ami nem a krízishelyzet valós megoldására, hanem sokkal inkább a súlyos problémát előidéző valódi okok teljes elleplezésére törekszik. Kettejük hozzáállásában jól látható az a különbség, amit könyvem bevezetőjében említettem már. Azaz, hogy az egyházon belüli konzervatív- és reformszárny eltérő problémadefinícióból indul ki. A reformtagadók – akárcsak XVI. Benedek pápa – elvetik, hogy a szexuális visszaélések rendszerszintű problémaként lennének jelen az egyházban. Amikor az emeritus pápa írásában rákérdez az okokra, csak a külső tényezőket veszi tekintetbe, és mindent igyekszik ráfogni a ’68-as szexuális forradalomra, ill. annak az egyházra gyakorolt, a belső erkölcsöt bomlasztó hatására. Ezt a fajta retorikát vette át a magyar katolikus egyház vezetése is a 2019-es vatikáni csúcstalálkozó után, illetve, amikor XVI. Benedek írására nyilvánosan reagált. Egyetlen püspök, sőt egyetlen pap sem akadt – legalábbis a közéleti színtéren –, aki nyíltan meg merte volna fogalmazni, hogy valójában súlyos, rendszerszintű problémáról van szó. Azt, hogy melyek ennek a strukturális problémának a tényezői, a következő fejezetben részletesen kifejtem… … …

V.
Gyógyulási utak

„Minden, amire vágysz, és minden,
amitől félsz, az benned van.”

(Anthony de Mello)

1. Jogi vonatkozások a szexuális bántalmazási ügyek kapcsán

A jogi vonatkozásokat szándékosan tettem a Gyógyulási utak című fejezetbe, mert a túlélők történeteit megismerve egyértelművé vált számomra, hogy a gyógyulás egyik fontos feltétele az, hogy az ellenük elkövetett gonoszság elnyerje méltó büntetését, az áldozatok pedig kapjanak valamiféle jóvátételt megannyi testi, lelki, pszichés gyötrelmeikre.

Ahogy könyvem bevezetőjében már írtam, Dr. Gál András ügyvéd megvizsgálta a 35 eset többségét, és megállapította, hogy az ügyek között van jó néhány olyan is, amelyek büntetőjogi szempontból is rendkívül súlyosak. A legszomorúbb ebben mégis az, hogy közülük egyetlen elkövető sem került bíróság elé soha, még azok sem, akiket pedig egyházi bíróság bűnösnek ítélt kiskorúakkal szembeni szexuális visszaélés vétségében. Tehát az egyház még ezekben az esetekben sem tett bejelentést a bűncselekményről világi hatóságoknál. Ez a jelenlegi magyar jog szerint nem is kötelessége, sajnos nincsen feljelentési kötelezettség. Ferenc pápa gyakran buzdítja arra a felelős egyházi vezetőket, hogy bátorítsák az áldozatok hozzátartozóit arra, hogy tegyenek feljelentést az elkövető ellen világi hatóságoknál is. Én viszont sajnos ennek éppen az ellenkezőjét tapasztaltam. Volt olyan eset, ahol kifejezetten megkérték az áldozat szüleit, hogy mindenképpen kerüljék el azt, hogy világi hatósághoz fordulnak, hiszen ezzel lerombolják az egyház hírnevét, és a vétkes már amúgy is megbűnhődött, hiszen nem pap, ill. szerzetes többé. Más esetekben pedig az egyházi meghallgatás legelső kérdése éppen az volt: hogy kinek beszéltek már a történtekről, és ha eddig még nem, akkor megkérik őket, hogy ez maradjon is így.

Ehhez kapcsolódóan meg kell említeni, hogy Ferenc pápa 2019. december 4-én elrendelte a pápai titoktartás eltörlését a Vos estis lux mundi (Ti vagytok a világ világossága) kezdetű motu proprio első cikkelyében említett bűncselekményekre vonatkozó feljelentések, eljárások és döntések esetén. Ezek a bűncselekmények a következők: a fenyegetés vagy a hatalommal való visszaélés által elkövetett szexuális cselekedet vagy erőszak esetei; a kiskorúak vagy sérülékeny személyek ellen elkövetett visszaélés esetei; a pedopornográfia esetei; a püspökök vagy szerzetesrendek főelöljárói által a visszaélők fedezésének és feljelentésük hiányának esetei. Ezentúl a tényeket illetően „semmiféle hallgatási kötelezettség nem kényszeríthető rá” a bejelentéstevőre, az áldozatra és a tanúkra. Vagyis a korábbi egyházi joggyakorlat hallgatásra kötelezte a szexuális bántalmazási ügyek bejelentőit, áldozatait és esetleges tanúit abban az esetben, ha az egyházi eljárás elindult, aminek időtartama az egyházi eljárás befejeztéig tartott. Tekintve, hogy egy-egy eset kivizsgálása, majd a Hittani Kongregációhoz való kiküldése, s az ottani vizsgálatok lefolyása akár 3–5 évet vagy még hosszabb időt is igénybe vett, addigra pedig már az ügyek többsége jogilag elévült. Persze, nagyon gyakran maguk az áldozatok sem akartak feljelentést tenni az elkövető ellen, amelynek okai az előszóban olvashatók Gál András összefoglalója alapján. Ahhoz, hogy megérthessük a kérdés jogi vonatkozásait, nézzük meg röviden, hogy miként gondolkodik ezekről a kérdésekről a magyarországi jogalkotás.

Magyarországon 14 éves kor felett, szabad beleegyezéssel bárki létesíthet szexuális kapcsolatot. 14 év alatt azonban nem lehet beleegyezésről beszélni, mert a jog úgy értelmezi, hogy egy 14 év alatti gyermek nem hozhat felelős döntést, mert nem képes rá, ezért még ha látszólagosan bele is egyezik egy ilyen cselekménybe, akkor sem számít jogilag a beleegyezése.

Annak ellenére, hogy Magyarországon a 14. életévét betöltött személlyel beleegyezése esetén szabad szexuális kapcsolatot létesíteni, az egyházi efebofil jellegű szexuális visszaéléseknél a szexuális kapcsolatteremtés soha nem szabad beleegyezés alapján történik, hanem vagy erőszak, fenyegetés, vagy a felnőtt befolyásos helyzetével való visszaélés következménye.

A szexuális visszaélés alapesetét így fogalmazta meg a jogalkotó:

Btk. 198. § (1) Az a tizennyolcadik életévét betöltött személy, aki tizennegyedik életévét be nem töltött személlyel szexuális cselekményt végez, vagy ilyen személyt arra bír rá, hogy mással szexuális cselekményt végezzen, bűntett miatt egy évtől öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.

Fontos tudni azt is, hogy a jog nem csupán a megvalósult szexuális cselekményt bünteti, hanem már annak megkísérlését is:

(2) Az a tizennyolcadik életévét betöltött személy, aki tizennegyedik életévét be nem töltött személyt arra törekszik rábírni, hogy vele vagy mással szexuális cselekményt végezzen, három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.

Az új Btk. figyelembe veszi azt a tényt, hogy az ilyen jellegű szexuális visszaélések gyakoriak, magas latenciával rendelkeznek, és kiemelkedően veszélyesek, ezért a régi Btk.-hoz képest súlyosabban rendeli büntetni az elkövető és a sértett közötti „szorosabb bizalmi” viszony kihasználásával történő elkövetést. Itt a jogszabály ekként fogalmaz:

(3) Ha a sértett az elkövető hozzátartozója vagy nevelése, felügyelete, gondozása, gyógykezelése alatt áll, illetve az elkövető a szexuális visszaélést a sértettel kapcsolatban fennálló egyéb hatalmi vagy befolyási viszonyával visszaélve követi el, a büntetés

1. az (1) bekezdésben meghatározott esetben két évtől nyolc évig,

2. a (2) bekezdésben meghatározott esetben egy évtől öt évig terjedő szabadságvesztés.

Azért, hogy pontosan értsük a jogszabályokat, nézzük még meg a Btk. értelmező rendelkezései között, hogy miképpen határozza meg a „szexuális cselekmény“ definícióját. A 459. § (1) bekezdésének 27. pontja szerint ide tartozik: „… a közösülés és minden súlyosan szeméremsértő cselekmény, amely a nemi vágy felkeltésére, fenntartására vagy kielégítésére alkalmas vagy arra irányul.”

A könyvemben feltárt esetek közül Zsófia, Liliána, Imre és Tamina már elmúltak tizennégy évesek, amikor szexuális bántalmazás áldozataivá lettek. Viszont mindegyikőjük esetében az elkövető és áldozata között „hatalmi vagy befolyási viszony” állt fenn. Liliána esetében a saját osztályfőnöke volt az elkövető, Imre esetében a tanára, gyóntatópapja, lelkivezetője, Zsófia esetén a papja, Tamina esetében pedig egy pap, akinek a lány a gimnáziuma megbízásából istentisztelet kapcsán ministránsként segített, ezt a munkát nem önkéntesen, hanem kötelezően kellett végeznie. Így esetükben úgy gondolom a Btk. 198. § (4) értelmében lett volna a tettes elszámoltatható, ha ügyük időben bíróság elé került volna… … …

Zárszó

Senki nem felelős azért, ha találkozott a gonosszal. Mindannyiunk sorsa más. Van, aki már nagyon korán, gyermekként szembenézett vele, mások ifjúként vagy éppen felnőttként éltek meg hasonlót. Arra persze senki nem számít, hogy a gonosz éppen ott rejtőzik, ahol eredendően a szent és a jó lakozik. Vagyis az egyházban. Ennek megtapasztalása megingatja az ember hitét. De nemcsak az övét, hanem azokét is, akik mindezt hallják, és védekezésből el sem akarják hinni, hogy ilyesmi megtörténhet. Az egyházi vezetők is attól rettegnek, hogy mi lesz akkor, ha kiderül, hogy a legsötétebb gonosz bújik meg a soraik között. Ezért aztán ők lesznek azok, akik ameddig csak lehet, nem engedik az igazságot napvilágra kerülni. Azért senki nem felelős, ha találkozott a gonosszal, azért viszont igen, hogy mit kezd ezzel. Ugyanis a gonosz legnagyobb veszélye, hogy bárkit képes a saját alakjára formálni. Még sincs mentségük azoknak az elkövetőknek, akik azért lettek bántalmazókká, mert korábban őket is zaklatták. Az ő etikai felelősségük voltaképpen nagyobb, mert nekik mindenáron meg kell törniük az áldozatból tettessé válás ördögi körét, éppen amiatt, mert jól tudják, hogy milyen az a gyötrelem, amit áldozatként el kellett szenvedniük. Ugyanígy nincsen mentségük azoknak az egyházi vezetőknek sem, akik egy szexuálisan bántalmazó papjukon vagy szerzetesükön keresztül találkoztak a gonosszal. Az ő esetükben is az a kérdés, hogy mihez kezdenek ezután. Tovább rejtegetik vagy radikálisan fellépnek ellene? Mindkét esetben egy döntésről van szó. Ha az Isten a kicsinyek, a jogfosztottak és a bántalmazottak oldalán áll, akkor ők sem állhatnak az elkövetők oldalára, hiszen ezzel magát a gonoszt pártfogolják. Mindehhez kapcsolódik az a tapasztalat, amit én magam éltem meg az elmúlt kb. másfél év alatt, amikor olyan gyakorisággal és intenzitással találkoztam a gonosszal, mint eddigi életemben soha azelőtt. Ez a tapasztalat valóban képes az embert elvinni oda, ahol megkérdőjelezi a jóba vetett hitét, azt a reményét, hogy a gonosz soha nem lehet erősebb a jónál, hiszen ha ez így lenne, akkor nem lenne értelme semminek. Engem azonban mégsem a reménytelenség irányába vitt ez a tapasztalat, hanem épp ellenkezőleg: felszította bennem a tenni akarás tüzét. Ez lehet, hogy megint csak az a belső tűz, amit Jeremiás próféta érzett, ami nem hagyja az embert nyugodni, ami cselekvésre és ellenállásra ösztönöz. És annak kimondására, hogy igenis vannak dolgok, amikre nincs bocsánat!

Jegyzetek

1 A médiában külön megjelent egyes esetek, valamint az egyházmegyék és szerzetesrendek a 444-nek küldött válaszai összesítéséről van szó. Fontos megjegyezni, hogy az egyházi vezetőknek eltérő megfogalmazásaik voltak arról, milyen időtávra vonatkozik az adatközlésük (ez leginkább az elmúlt „pár évtized”, vagy a hivatalba lépésük óta eltelt periódus), továbbá az egyházmegyék nagy része nem adott egyértelmű választ.

A magyarországi vizsgálat eredményeként szankcionált papok: 10 (akiket elítéltek, kizártak, felfüggesztettek vagy maguk léptek ki).

Folyamatban lévő, illetve ismeretlen eredményű vizsgálatok: 11.

Felmentéssel végződő vizsgálatok: 3.

Külföldi eljárások magyar papok ellen: 2 (őket szankcionálták).

Nem felszentelt egyházi alkalmazottak elleni eljárások: 6.

2 Az idézet ebben a formában Win Wenders: Ferenc pápa – Egy hiteles ember című dokumentumfilmjében hangzik el.

8 Vö. Beszélgetésem Feldmár Andrással A titok címmel.

9 DID: az angol Dissociative Identity Disorder kifejezés rövidítése, aminek jelentése: disszociatív személyiségzavar.

18 1. § Kivéve a CIC 1548. kánonjának 2. §-ban és a CCEO 1229. kánonjának 2. §-ban meghatározott eseteket, a klerikusnak, a megszentelt élet intézményéhez vagy az apostoli élet társaságához tartozó személynek minden alkalommal, ha ilyen cselekmény a tudomására jut vagy nyomós oka van feltételezni, hogy az 1. cikkelyben meghatározott cselekedetre sor került, kötelessége jelenteni a tényállást idejében a helyi ordináriusnak, ahol a cselekedet történt, vagy azon ordináriusok egyikének, akiket a CIC 134. kánonja vagy a CCEO 984. kánonja említ, fenntartva a jelen cikkely 3. §-ának rendelkezését.

Felhasznált irodalom

Bánki, György. 2016: A legnagyszerűbb könyv a nárcizmusról. Budapest: Ab Ovo.

XVI. Benedek. 2010: XVI. Benedek pápa lelkipásztori levele az írországi katolikusokhoz: regi.katolikus.hu/

XVI. Benedek. 2019a: Die Kirche und der Skandal des sexuellen Mißbrauchs. Katholisch. katholisch.de/

XVI. Benedek. 2019b: „Az Egyház és a szexuális visszaélésekkel kapcsolatos botrány”. Magyar Kurír.

I. rész: www.magyarkurir.hu/

II. rész: www.magyarkurir.hu/

Bosinski, Hartmut A. G. 2015: „Eine Normvariante menschlicher Beziehungsfähigkeit. Homosexualität aus Sicht der Sexualmedizin”. In Goertz, Stephan (ed.), „Wer bin ich, ihn zu verurteilen?” Homosexualität und katholische Kirche. Freiburg im Breisgau: Herder, 91–130.

Bove, Luisa. 2020: Giulia und der Wolf. Die Geschichte eines sexuellen Missbrauchs in der Kirche. Mit einem Vorwort von Hans Zollner SJ. Aus dem italienischen übersetzt von Gabriele Stein. Innsbruck: Tyrolia.

Bucher, Rainer (ed.) & Pock, Johann (ed.). 2010: Klerus und Pastoral. Wien: LIT Verlag.

Czene, Gábor. 2019: „‘Nem titkolóztunk, mert nincs miért‘ – interjú Veres András püspökkel”. Népszava. nepszava.hu/

Dabrock, Peter & Augstein, Renate & Helfferich, Cornelia & Sielert, Uwe. 2015: Unverschämt - schön: Sexualethik: evangelisch und lebensnah. Gütersloh: Gütersloher Verlagshaus.

Fegert, Jörg. 2019: „Empathie statt Klerikalismus: Chancen und Grenzen externer Unterstützung bei der Auseinandersetzung mit sexuellem Missbrauch”. Stimmen der Zeit (3): 189–204. www.herder.de/

Ferenc pápa. 2019a: „Vos estis lux mundi” apostoli levele »motu proprio« formájában: gyermekvedelemebp.hu/ – PDF

Ferenc pápa. 2019b: „Ferenc pápa beszéde a püspökökhöz: mint Romero érsek, emeljétek fel hangotokat az igazságtalanság ellen.” Vaticannews. www.vaticannews.va/

Goertz, Stephan & Breitsameter, Christof. 2019: A Német Morálteológiai Munkaközösség válasza XVI. Benedek állásfoglalására: www.katholisch.de/

Haslbeck, Barbara (ed.) & Heyder, Regina (ed.) & Leimgruber, Ute (ed.) & Sandherr-Klemp, Dorothee (ed.). 2020: Erzählen als Widerstand: Berichte über spirituellen und sexuellen Missbrauch an erwachsenen Frauen in der katholischen Kirche. Münster: Aschendorf.

II. János Pál. 1993: II. János Pál pápa levele az Amerikai Egyesült Államok püspökeinek: www.vatican.va/

Kießling, Klaus (ed.). 2011: Sexueller Missbrauch – Fakten – Folgen – Fragen. Ostfildern: Gründewald.

Lang, Hermann (ed.). 2009: Gestörte Sexualität: Ursachen, Erscheinungsformen, Therapie. Würzburg: Verlag Königshausen & Neumann.

Lew, Mike. 2001: Als Junge mißbraucht. München: Kösel-Verlag.

Lintner, Martin M. 2012: Den Eros entgiften: Plädoyer für eine tragfähige Sexualmoral und Beziehungsethik. Innsbruck: Tyrolia.

Lothstein, L. M. 1996: „Psychologische Theorien über Pädophilie und Ephebophilie”. In Rossetti, Stephen J. & Müller: Sexueller Missbrauch Minderjähriger in der Kirche. Psychologische, seelsorgliche und institutionelle Aspekte. Matthias-Grünewald: Mainz, 31–60.

Mertes, Klaus. 2013: Verlorenes Vertrauen: Katholisch sein in der Krise. Freiburg im Breisgau: Herder.

Mertes, Klaus. 2018: „Ethische und theologische Beurteilung”. In Sekretariat der Deutschen Bischofskonferenz (ed.), Zum Umgang mit geistlichem Missbrauch. Fachtagung der Pastoralkommission (III), der Kommission für Geistliche Berufe und Kirchliche Dienste (IV) und der Jugendkommission (XII) am 31. Oktober 2018 im Erbacher Hof. Bonn, 35–45.

MHG-Studie. 2018: Sexueller Missbrauch an Minderjährigen durch katholische Priester, Diakone und männliche Ordensangehörige im Bereich der Deutschen Bischofskonferenz. zimannheim.de/ – PDF

MKPK. 2019: „‘Bocsánatot kérünk‘ – A Magyar Katolikus Püspöki Konferencia gyermekvédelmi közleménye”. Magyar Kurír. www.magyarkurir.hu/

Müller, Wunibald. 2010: Verschwiegene Wunden: Sexuellen Missbrauch in der katholischen Kirche erkennen und verhindern – Mit einem Vorwort von Anselm Grün. München: Kösel Verlag.

Nane Egyesület, Muszáj Munkacsoport. 2016: Gyerekek elleni szexuális visszaélés – tények, megelőzés, támogatás. nane.hu/ – PDF

Pittet, Daniel. 2016: Pater, ich vergebe Euch! Missbraucht, aber nicht zerbrochen. Freiburg im Breisgau: Herder.

Prüller-Jagenteufel, Gunter (ed.) & Treitler, Wolfgang (ed.). 2021: Verbrechen und Verantwortung. Sexueller Missbrauch von Minderjährigen in kirchlichen Einrichtungen. Freiburg im Breisgau: Herder.

Quinn, Regina Ammicht (ed.). 2013: „Guter” Sex: Moral, Moderne und die katholische Kirche. Paderborn: Ferdinand Schöningh.

Reißmeier, Johann J. 2012: Sexueller Missbrauch im kirchlichen Strafrecht. Verfahren – Zuständigkeiten – Strafen. Eine Handreichung. Innsbruck: Tyrolia.

Robinson, Geoffrey. 2010: Macht, Sexualität und die katholische Kirche: Eine notwendige Konfrontation. Publik Forum.

Rossetti, Stephen J. & Lothstein, L. M. 1996: „Mythen über den Kindesmißhandler”. In Rossetti, Stephen J. & Müller: Sexueller Missbrauch Minderjähriger in der Kirche. Psychologische, seelsorgliche und institutionelle Aspekte. Matthias-Grünewald: Mainz, 18–30.

Rossetti, Stephen J. (ed.) & Müller, Wunibald (ed.). 1996: Sexueller Missbrauch Minderjähriger in der Kirche. Psychologische, seelsorgliche und institutionelle Aspekte. Matthias-Grünewald: Mainz.

Striet, Magnus (ed.) & Werden, Rita (ed.). 2019: Unheilige Theologie! Analysen angesichts sexueller Gewalt gegen Minderjährige durch Priester. Freiburg im Breisgau: Herder.

Szent Ágoston. 1995: Vallomások. Budapest: Szent István Társulat.

Zollner, Hans. 2018: „»Istenem, miért hagytál el engem?« Spiritualitás és a szexuális bántalmazások kezelése”. Mérleg. merleg-digest.eu/

Voß, Heinz-Jürgen. 2011: Geschlecht. Wider die Natürlichkeit. Stuttgart: Schmetterling Verlag.

Wagner, Doris. 2014: Nicht mehr ich. Die wahre Geschichte einer jungen Ordensfrau. Wien: edition a.

Wagner, Doris. 2019: Spiritueller Missbrauch in der katholischen Kirche. Freiburg im Breisgau: Herder.

Müller, Wunibald (ed.) & Wijlens, Myriam (ed.). 2011: Ans Licht gebracht: Weiterführende Fakten und Konsequenzen des sexuellen Missbrauchs für Kirche und Gesellschaft Taschenbuch. Münsterschwarzach: Vier-Türme Verlag.

* Az összes online hivatkozás letöltési ideje: 2021. április 26. [Utolsó technikai ellenőrzés: 2021. augusztus 16.]

** A könyvben szereplő összes idézet magyar fordítása, amelyek idegennyelvű szakirodalomból lettek átvéve, a könyv szerzőjétől származik.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2021
Elektronikus kiadás

kalligram.libricsoport.hu

Felelős kiadó: Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő: Toldi Veronika
Olvasószerkesztő: Torma Mária
Borító: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978 963 468 254 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence