Réti Zsolt

25. szimfónia

Réti Zsolt

25. szimfónia

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen részlete sem használható fel, és nem sokszorosítható a szerző engedélye nélkül.

Az emberek a legrosszabbat nem gyűlöletből, hanem félelemből teszik.

Prológus

Azon a szombat éjszakán Jászberényben kellemesen hűvös kora őszi idő volt. Az utcák csendesek és kihaltak voltak, mintha nem lakna ember a városban, mintha egy varázsütésre kiürült volna. Csak pár autó haladt a négysávos főúton, amelyekből dübörgő zene, a belváros irányából ittas fiatalok kiabálása hallatszott.

A lány magas sarkú cipőjének kopogását visszaverték a kísértetiesen sötét házak. Zavartan nézett jobbra, balra, miközben idegesen szívta a cigarettája megnyugtató füstjét. Legalább fél óra gyaloglás, mire hazaér a városszéli lakónegyedben található otthonába – gondolta. Átkozta ilyenkor, hogy a külvárosban lakik. Már kicsit meg is bánta, hogy egyedül indult útnak a szórakozóhelyről, de már nem volt kedve megjátszani magát a barátai előtt. A tizennyolcadik születésnapja nem éppen úgy sikerült, ahogy elképzelte évekkel korábban.

Az egyik bevásárlóközpont előtti parkolóban egy autó állt, és fiatal fiúk beszélgetése hallatszódott felőle. A lány megszaporázta a lépteit, azt hihette, ha gyorsabban gyalogol, nem fogják észrevenni. A fiúk, meghallván a cipőjének kopogását a túloldalról, felé néztek, odakiáltottak pár általuk menőnek gondolt szót, de különösebben nem foglalkoztak az éjszakában egyedül sétáló lánnyal. Szemlesütve sietett tovább, a kerékpárúton, arrafelé már nem voltak lakóházak sem, csak boltok, és telephelyek. Hallotta, ahogy a háta mögül egy autó közeledik. Megijedt, hogy a parkolóban beszélgető fiúcsapat eredt a nyomába. Amikor mellé ért az autó, lassított, és egy fiú illetlen kifejezéseket kiáltott felé az ablakból kihajolva, majd nyerítő nevetéssel tovább haladtak. A lány nem szólt semmit, feléjük sem fordította a fejét, reszkető félelem uralkodott el rajta. Ahogy ment tovább, újra csendes és kihalt lett a környék. Ebben a síri csendben, amikor megszólalt a mobiltelefonjának üzenet érkezését jelző hangja, szinte megállt ijedtében a szíve. Gyorsan előhúzta kabátja zsebéből a telefont, és megnézte a beérkező üzenetet.

„Szia, Kicsim! Nagyon boldog 18. születésnapot kívánok neked!”

A lány elmosolyodott az üzenet láttán, majd pár lépés, és némi gondolkodás után hívta a számot, amelyről az üzenet érkezett.

– Szia Édes! Hogy vagy? Hogy telt a szülinapi buli? – szólt bele egy férfihang.

– Nem volt valami nagy szám, jobbra számítottam, azért is hagytam ott ilyen hamar.

– Majd holnap megünnepeljük, együtt méltóképpen. Lesz egy nagy meglepetésem is számodra.

– Micsoda? – kérdezte kíváncsian a lány.

– Majd megtudod holnap. Azért meglepetés a neve, hogy ne tudd meg előre, mi az.

– Akkor inkább most! Légyszi, találkozzunk! Gyere ki, látni akarlak! Mondanom kell neked valamit – kérte a lány.

– Nem kellene már neked otthon lenned? Gyere be te hozzám, ha mondandód van.

– Csak egy percre legalább. Egyedül vagyok, otthagytam a többieket a buliban. Nem akarok most bemenni hozzád. Gyere ki te! Még fiatal az idő, ráérek reggelig hazaérni – könyörgött a lány.

– Hol vagy most? – kérdezte a hang.

– Hazafelé tartok, most fordultam be az utcánkba. Gyere ki, kérlek. Legalább pár percre – kérlelte tovább a lány.

– Jó, rendben. Akkor tíz perc múlva, a szokott helyen. Addigra odaérsz?

– Igen, köszi!

A lány a hívás után kikapcsolta a telefonját, és szaporábban kezdett el lépkedni.

25. szimfónia

A fiatal pár kézen fogva, az éjszakai szórakozás miatti pár órás alvás után fáradtan andalgott kutyáikat pórázon sétáltatva a Zagyva bal partján húzódó erdős rész felé. Este a lány legjobb barátnőjének a születésnapját ünnepelték, és alaposan felöntöttek a garatra, ami meg is látszott rajtuk, fej- és gyomorfájás gyötörte mindkettőt. Az estét próbálták összerakni, az elfogyasztott alkoholmennyiség hatására, a történtek szakadozott pókhálóként maradtak meg mindkettőjük emlékezetében.

– Nem tudom, hogy Linda hová tűnt. Az ő szülinapja volt és csak úgy felszívódott. Ez nagyon nem frankó dolog tőle – szólt a lány.

– Biztos összejött azzal a tetovált csávóval, és kettesben megünnepelték a nagy napot – mondta sokat sejtetően a fiú.

– De akkor is szólhatott volna, hogy lelép.

– Nagylány már, legalábbis mától törvényesen az.

– Valóban, de azért megérdemeltem volna, hogy szóljon: „Te hülye leléptem, ne keress!” – mondta idegesen a lány.

– Mindegy már, biztos otthon van, és alszik.

– Ott volt az a féreg exe is. Láttad, milyen új nője van? Kék haja van, tiszta vicc a csaj.

– Miért? Szerintem tök szexi az a kék színű haj Barbinak.

– Szóval te már a nevét is tudod – háborodott fel a lány, és elengedte a fiú kezét –, és még szexinek is találod?

– Tudom, mert a pultnál bemutatta Peti, amikor italért küldtetek. Nem úgy értettem. Tudod, kicsim, nekem te vagy a legszexibb, és legszebb csaj a világon! – csókolta meg a lányt.

– De azért meglested a Barbikát. Szegény csaj, csak sajnálni tudom. Remélem, nem jár úgy, mint Linda.

– Nem lestem meg, képzeld! Az a lényeg, hogy vége már a kapcsolatuknak.

– Igen, aljas az a csávó. Jobb is, hogy otthagyta Linda, sokkal jobbat érdemel. Az a tetovált csávó rendesnek tűnt elsőre.

– Remélem, az is. Bálintnak hívják, azt hiszem.

– Aha, azt mondta Linda, hogy amikor a polgármesteri hivatalban dolgozott, akkor ismerte meg a srácot, ő is ott dolgozik.

– Akkor biztos jól is keres, Linda jól jár vele. Emlékszel Ákosra, hogy kiütötte magát? – váltott témát hirtelen a fiú. – Vagy kétszer becsúszott az asztal alá a barom.

– Ja, hatalmas volt, amikor mászott ki, olyan volt, mint Pennywise, amikor felnéz a csatornából – nevette el magát a lány.

– Engedjük el a kutyákat, hadd szaladgáljanak egy kicsit.

***

A Zagyva partján az évek, évtizedek alatt a város lakói kitapostak egy gyalogösvényt. Kedvelt hely volt a sétálók, terepbiciklisek, kocogók körében. A lakónegyed gyerekei sokat játszottak a fák között, de sok környékben lakó felnőtt is szívesen sétálgatott az ösvényen. Azon az álmos vasárnap délutánon azonban senki nem járt arrafelé a két fiatalon kívül. Az ősz már közelgett, de még délutánonként kellemes meleg idő volt. A családok a kertben sütögettek, vagy munkálkodtak, kiélvezve még a jó időt, és a hétvége hátralévő néhány nyugalmas óráját. Még a folyó is lustán csordogált, szinte olyan volt, mintha állna benne a víz. Néhány teknősbéka sütkérezett a köveken a lassan már erejét vesztő napsütésben, de az ember közeledtére gyorsan a vízbe menekültek. A lakónegyed pár száz méterre volt, de azon a helyen mégis a természet és a nyugalom uralkodott. A csendet csak az állatkert felől néha felhangzó oroszlánbőgés hangja, vagy a füves pályán focizó gyerekek felharsanó kiáltásai törték meg.

A kutyák elszaladtak messzire, és a fiatalok lassan sétálva követték őket. Boldogok voltak együtt. Az első közös három hónapjukban jártak, amikor még minden rózsaszín egy párkapcsolatban. Hirtelen vad ugatást hallottak valahol előttük az ösvényen. A fiatalok nem tudták elképzelni, mi bajuk lehet a kutyáknak. Azt hitték, idegen kutyával találkoztak, és azért vadultak meg. Szaporábbra vették a lépteiket, nehogy valami baj történjen szeretett ebeikkel. Amikor odaértek, és meglátták a kutyákat, az ösvénytől pár méterre a fák közötti füves területről vadul ugattak feléjük, jelezvén, találtak valamit, amire a gazdáik is kíváncsiak lehetnek. A fiú hívta a kutyákat, de azok kérlelhetetlenül lecövekeltek, és ugattak feléjük. Elindult, kíváncsi volt, mit találtak. Amikor közeledett feléjük, valami fehérlett a magas fűben. A két kutya szinte megőrült. Pár lépés után tárult elé a szörnyű látvány, ami először lesokkolta a fiút, hang nélkül tátogott, majd nagyot kiáltva, nagy léptekkel szaladni kezdett a lány felé.

– Móni, uramisten, oda ne menj! Ez nem lehet igaz, a kurva életbe! – kiabálta félelemmel a szemeiben, reszketve a fiú.

– Miért? Mi van ott Tomi? Mit láttál? – kérdezte a lány.

– Egy meztelen lány fekszik a fűben! Azt találták meg a kutyák – mondta riadt tekintettel a fiú.

– Hogy micsoda? Kicsoda?

– Egy halott lány fekszik a fűben! – kiabálta a fiú.

– Miféle halott lány? Ne szórakozzál már velem – majd elindult volna a kutyák felé.

– Ne menj oda, kérlek! – fogta meg a karját hátulról a fiú.

– De ki van ott, Tomi? – kérdezte a lány ijedten, látva barátjának szemében a félelmet.

– Linda az! Valaki megölte! Érted? Meghalt! – kiabálta hisztérikusan a fiú.

– Linda? Az lehetetlen! – rázta a fejét a lány.

– De, kicsim, ő az! Láttam az arcát, és ugyanazok a ruhák vannak mellette a földön, amikben este volt a buliban.

– NEM! – sírta el magát a lány. – Az nem lehet, hogy megölték! – rogyott térdre.

A fiú letérdelt mellé, majd átkarolta, és együtt zokogtak percekig a barátnőjük elvesztése miatt. A fiú eltolta kissé a lányt magától.

– Hívnunk kell a rendőrséget! – Kirántotta a zsebéből a mobilját és tárcsázta a 112-őt, majd remegő, és hisztérikus hangon mondta el a látottakat.

A lány némán állt és sírt a telefonhívás percei alatt. A hívás után, a rendőrök kérésére, a gyalogösvény bejáratához mentek, ott vártak rájuk, amíg kiérkeztek.

***

A rendőrök a bejelentést követő húsz percen belül kiértek a helyszínre. A két fiatal a megbeszélt helyen várta őket, majd együtt mentek a tetthelyhez. A fiú, nem mert ismét közelebb menni a holttesthez, az ösvényen megállva mutatta az irányt a rendőröknek. Közelebb léptek a holttesthez, majd meglátva a borzalmas valóságot, mindketten kissé hátrahőköltek a látványtól. A nyugodt kisváros rendőrei nem voltak olyasféle látványhoz szokva a körzetükben, mint ami a szemük elé tárult. Az egyik rendőr elkáromkodta magát, majd feszült hangon szólt be a központba, és hadarva mondta el a látottakat, és odakérte helyszínelőket a tetthelyre.

***

Kovács Nóra nyomozónő vasárnap délután lévén, lazításképpen krimisorozatokat nézett az interneten, amin kicsit el is szenderedett. Egyedül élt egy emeletes ház garzonlakásában. Ahogy mondani szokták, se kutyája, se macskája nem volt. Lakása nem volt túl hivalkodó, berendezte úgy, ahogy egy albérletet lehetett, csak a legszükségesebb dolgokkal. Úgy gondolta, egy albérlet sosem válik otthonná, sosem érzi az ember magáénak, csak egy átmeneti szállás. Saját lakásra még nem telt neki, de nem is gondolta azt, hogy Jászberényben fog maradni élete végéig, ezért nem is gondolkodott az ottani letelepedésen. Az álom és az ébrenlét határán volt, amikor megcsörrent a telefonja.

– Nóra, gyilkosság történt! Azonnal gyere be, azt üzeni a parancsnok! – utasította a szolgálatirányító a nyomozónőt.

– Hogy micsoda? Pár perc és ott vagyok.

– Rendben, siess! Egy fiatal lányt meggyilkoltak.

A nyomozónő gyorsan magára kapkodta a ruháit, zsebre tett két doboz cigarettát, tudván, hogy hosszú napja lesz az ügy miatt. Megivott gyorsan egy bögre, már kihűlt kávét, és szinte szaladt be a rendőrségre. Nem messze lakott a rendőrség épületétől, ezért gyorsan odaért. Az autóban várt rá két járőr kollégája, akik mögé bepattanva, egyből indultak a helyszínre.

– Mit tudunk a történtekről? – kérdezte a férfiakat.

– Mi nem sokat, de a többiek már kint vannak a helyszínen. Két fiatal jelentette az esetet. Kutyasétáltatás közben találtak rá egy lány holttestére a Zagyva partján.

– Uramisten, egy fiatal lány? – szörnyedt el Nóra.

– Igen, ahogy én hallottam – mondta az egyik férfi.

A helyszínre fél órán belül a nyomozónő is kiért. A lakónegyed kis közösségének néhány tagja az ösvény bejáratánál csoportosult, és kíváncsiskodott. Egy rendőr állta el a bejáratot. Nóra üdvözölte őt, majd sietős léptekkel haladt a rendőrcsoport felé, akik az ösvényen állva beszélgettek és figyelték a helyszínelő munkáját. A két fiatal egymást ölelve szótlanul állt a rendőröktől kissé távolabb, és láthatóan sokkhatás alatt voltak.

Nóra először a helyszínelőhöz ment oda.

– Szia, Jóska! Mit tudunk eddig? – szólította meg a helyszínelőt.

– Én is csak most értem ki, úgy tíz perce, Nóri. Egy tizennyolc éves lány lemeztelenített holttestére találtak a fiatalok. Úgy látom, hogy megfojtották, és valószínűleg megerőszakolták.

– Milyen szép lány volt – mondta a nyomozónő lenézve a lányra. – Találtál valami nyomot?

– A ruhái mellette vannak. A táskája és a telefonja is megvan. Nem rablógyilkosság történt, inkább arra gondolok szexuális bűncselekmény áldozata lett.

– Mikor történhetett az eset?

– Elsőre azt tudnám mondani, hogy a hajnali órákban. A két fiatal – mutatott feléjük – azt mondta, hogy együtt voltak szórakozni az éjszaka, de a lány hamarabb eljött, mint ők.

– Mit keresett a lány hajnalban itt a Zagyva parton?

– Fogalmam sincs Nóri, ezt csak ő mondhatná meg.

– DNS mintát, ujjlenyomatokat, mindent rögzíts! Amit csak tudsz, gyűjts össze! – mondta a nyomozónő idegesen.

– Azt csinálom Nóri, nyugodj meg! Tudom, hogy mi a dolgom.

– Rendben, bocsánat, csak felzaklatott a dolog. Megyek, meghallgatom addig a fiatalokat.

Nóra odasétált a szótlanul álló fiatal párhoz. Közben egyre zaklatottabb lett, mindig felidegesítette, még a filmekben és a könyvekben is, amikor egy fiatal lányt ér ilyen jellegű támadás. Utálta azokat a férfiakat, akik ilyet tudnak tenni egy nővel. Akik egy szexuális együttlét miatt képesek egy másik ember életét elvenni. Mélységesen elítélte az ilyen gyilkosokat, erőszaktevőket.

– Sziasztok! Kovács Nóra nyomozó vagyok – mutatkozott be a fiataloknak. – Ti találtatok rá a lányra? Ismeritek őt?

– Jó napot! Igen, én Besenyei Tamás vagyok. Ő pedig Tóth Mónika – szólalt meg a fiú. – Igen a barátunk.

– Hogy hívják? A szüleit ismeritek? Tudjátok, hol laknak?

– Igen. Fehér Lindának hívják. Ők is a lakónegyedben élnek.

– Kérlek, vezess a házukhoz! – mondta Nóra a fiúnak, látva, hogy a mellette álló meg sem szólalt.

Elindultak hárman az ösvényen, amikor kiléptek a fák takarásából, a lány odament a kíváncsiskodók között a saját édesanyjához és megölelte őt. A fiú pedig megszólalt:

– Ott van Linda édesanyja, az a szőke hölgy – mutatott a csoportosulás szélén álló egyik nőre. – Odakísérem.

– Jó napot! – lépett oda a nőhöz Nóra zavarodottan. – Ön Fehér Linda édesanyja?

– Igen – mondta a nő.

– Sajnálom, asszonyom, rossz hírt kell közölnöm önnel. Az ön lánya bűncselekmény áldozata lett, a fiatalok találták meg.

– Az nem lehet, fent alszik a szobájában. Tudja, tegnap volt a születésnapja, és este szórakozni voltak.

– Kati néni! Lindát láttam, meghalt. Valaki megölte! – szólalt meg a fiú szomorú hangon.

– Nem, az lehetetlen, fent van a szobájában – mondta a nő, még mindig meg sem hallva, amit mondtak neki.

– Asszonyom! – szólt Nóra. – Sajnos nem a szobájában alszik a lánya. Nagyon sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de gyilkosság áldozata lett. Tamás és Mónika találtak rá a holttestére.

– Istenem, ne, Linda! – ordította el magát az asszony, és a többiek erre mind felé fordultak.

– Őszinte részvétem! – mondta Nóra megsimogatva a nő zokogástól rángatózó vállát.

– Látni akarom, vigyen oda hozzá!

– Nem lehet, a helyszínelők még dolgoznak, és minden nyom fontos számunkra.

– A férjem odabent van a házban. – mondta zokogva a nő. – Kérem, hölgyem kísérjen oda, mert mindjárt összeesem.

Odamentek a házukhoz. A nő férje a nappaliban egy délutáni focimecset nézett. Megijedt, amikor meglátta a zokogó feleségét, és az idegen nőt vele. A szája remegni kezdett a felesége keserves sírása láttán.

– Kati, mi történt? Miért sírsz?

– Lindát találták meg az erdőben, valaki megölte! – kiabálta el magát fájdalmában.

– Miféle hülyeség ez, asszony? Mi van az erdővel, és Lindával, beszélj már érthetően! A lányunk fent van a szobájában és alszik.

– Nem, az erdőben fekszik holtan! – zokogta a nő.

A férfi felszaladt az emeletre, meg sem várva, hogy többet mondjanak neki. Pár pillanat múlva hatalmas ordítás hallatszódott. A két nő utána ment, a férfi addigra már az ágyon ült, a fejét a kezébe temetve zokogott. A feleség leült mellé és egymást ölelve siratták egyetlen lányukat. Nóra is elérzékenyült a látványuktól. Várt pár percet, majd megkérdezte őket, a rendezetten lévő ágy láttán.

– A lányuk nem is járt itthon tegnap este óta?

– Ezek szerint nem – mondta könnyes szemmel az apa. – Mi történt a kislányommal? Én azt hittem, itt alszik az ágyában, és még nem pihente ki magát, azért nem jött le. Azt hittem, hogy itthon van.

– Nem tudok még semmi ténylegeset mondani, de minden jel arra utal, hogy valaki megfojtotta őt.

– Uramisten! Odamehetünk megnézni? – kérdezte az apa.

– Sajnos nem. A helyszínelők még dolgoznak, és rögzítik a nyomokat. – mondta a nyomozónő, és közben arra gondolt, hogy mi lenne, ha meglátnák a meztelen, halott lányuk testét a szülők.

– Ezt nem tilthatja meg, jogunk van látni őt! – kiabálta az anya, magából kikelve.

– Asszonyom, az önök érdekében, jobb, ha nem látják őt. Kérem, értsék meg. Ahhoz, hogy megtaláljuk a tettest, minden nyomot rögzíteni kell a helyszínen.

– Kati, igaza van a nyomozónőnek, hagyjuk őket dolgozni. Sokat szenvedett szegénykém? – kérdezte szomorúan az apa.

– Nem tudok erre mit mondani. A halottkém vizsgálata majd fényt derít rá, hogyan történt a gyilkosság.

– Tegnap volt a születésnapja – szólt halkan az anya, maga elé meredve.

– Sajnálom, asszonyom, ez nagyon szörnyű. A holnapi nap folyamán, kérem, jöjjenek be a rendőrségre, mert lenne pár kérdésem.

– Rendben – mondta az apa.

– Én akkor megyek is, és fogadják őszinte részvétemet. Kitalálok magam is. Viszontlátásra!

Nóra könnyektől csillogó szemekkel futott le a lépcsőn. Megrendítette a szülők fájdalma, és a lány értelmetlen, tragikus halála. Az ajtón kilépve cigarettát gyújtott, majd letörölve könnyeit, visszaindult a tetthelyre.

A fiatalokhoz ment oda a csoportosulásban, az emberek némán álltak, pár asszony pedig halkan sírdogált. Tamás és Mónika egymást átölelve álltak a szüleik mellett.

– Tamás! Mónika! Vagytok olyan jól, hogy be tudjatok velem jönni a rendőrségre, elmondani, mi történt pontosan? Vagy holnap jobb lenne? – szólt a nyomozónő a két fiatalhoz.

– Most is mehetünk – szólt a lány. – Tomi, te is jössz? – kérdezte a fiú felé fordulva.

– Rendben, menjünk – egyezett bele a fiú is.

A két fiatalt a rendőrautóba ültették. A szüleik a saját autóikba ülve követték őket a rendőrségre.

***

A Jászberényi Rendőrkapitányságon Kovács Nóra először Tóth Mónikát hívta be az irodájába.

– Kérlek, meséld el, mi történt tegnap, minden részlet fontos lehet.

– Este nyolc órakor indultunk gyalog Lindáéktól, a Kék Fény nevű szórakozóhelyre. Eszter, Vivien, Feri, Tomi, Linda és én. Ott ünnepeltük Linda tizennyolcadik születésnapját, táncoltunk, iszogattunk, jól éreztük magunkat.

– Linda is ivott az este folyamán?

– Igen, mindannyian túltoltuk kissé a piálást.

– Linda milyen volt? Nem viselkedett furcsán?

– Nem. Boldog volt és vidám, hiszen születésnapja volt.

– Mi történt a szórakozóhelyen?

– Semmi különös, csak a szokásos, táncoltunk, buliztunk.

– Linda nem találkozott ott valakivel, vagy nem volt ott valaki, aki említésre méltó szerinted? Lindának volt barátja?

– Egy ideje már nem volt, szakított azzal a féreggel, Petivel.

– Miért mondod, hogy féreg?

– Tudja, amikor szakítottak, a srác egy olyan fotót osztott meg a Facebookon Lindáról, amit nem kellett volna.

–Tehát ott volt a lány előző barátja, akivel nem szépen váltak külön? Nem láttad őket veszekedni az este folyamán?

– Nem, új nője van már. Nem láttam, hogy beszélt volna Lindával.

– Más valaki volt még ott, aki említésre méltó?

– Szabó tanár úr.

– Ő kicsoda?

– A sulinkban tanít. Furcsállottam, hogy ott van a buliban, de tudja, fiatal a tanár úr, és ő is szórakozni jött.

– Kivel volt a tanár?

– A haverjaival.

– Tanította Lindát Szabó tanár úr?

– Igen, médiaszakkörre járt hozzá múlt tanévben.

– Beszéltek Lindával az este folyamán?

– Igen, még meg is hívta egy italra a születésnapja alkalmából.

– Tudom, ez furcsa kérdés lesz, de nem gondolod, hogy más is volt a tanár-diák kapcsolaton kívül, és azért volt ott a tanárja a buliban?

– Á, nem hiszem, Linda nem bukott az idősebb pasikra.

– Azt mondtad, fiatal a tanár úr.

– Fiatal, de nem a mi korosztályunk. Olyan huszonöt lehet.

– Értem, te is jártál médiaszakköre hozzá?

– Én nem, de a barátom, Tomi, igen.

– Rendben, akkor majd őt kérdezem erről.

– Valakivel nem ismerkedett meg Linda a buliban?

– Nem, de volt ott egy srác, akivel a nyáron dolgozott, Bálintnak hívják. Vele táncolgatott, majd kimentek. Utána nem láttam Lindát.

– Hol dolgozott Linda a nyáron?

– A polgármesteri hivatalban.

– Tehát Bálint is ott dolgozik.

– Igen. Azt mondta Linda, hogy informatikus a srác.

– Hogy néz ki, tudsz róla valamit mondani?

– Rövid szőke hajú, vékony, olyan száznyolcvan magas lehet, és a karján van egy tigrisfej tetoválás.

– Azt mondtad, Linda kiment vele, és utána nem láttad.

– Igen, nekem nem szólt, hogy hazamegy a buliból. Azt hittem, csak kimentek egy kicsit levegőzni, vagy valami ilyesmi.

– Amikor észrevetted, hogy Linda eltűnt, akkor mit csináltál?

– Próbáltam felhívni telefonon, hajnali két óra után, de ki volt kapcsolva.

– És nem volt ez neked furcsa?

– Tudja, én is ittas voltam, és a buli hevében nem gondoltam semmi rosszra.

– Hogy jöttetek volna haza a buliból?

– Vagy el jön valamelyikünk édesapja értünk kocsival, vagy haza gyalogolunk együtt, akik arrafelé lakunk.

– Tehát, Lindát vagy a fiú vitte haza, vagy egyedül gyalogolt haza éjszaka. Van a fiúnak kocsija?

– Nem tudom. Linda soha nem mesélt róla, csak a buliban mondta ezeket is, amiket tudok róla.

– Bálint hogy viselkedett Lindával az este?

– Normálisan, kedvesen. Nem nyomult, meg ilyenek, táncoltak, beszélgettek, és megittak pár piát együtt.

– Más valaki volt ott még rajtuk kívül, akit meg lehet említeni?

– Mást nem láttam.

– Rendben, köszönöm az információkat. Ha valami eszedbe jut esetleg még az üggyel kapcsolatban, itt a névjegyem.

– Nincs mit, kérem, találja meg a gyilkost!

Miután kiment a lány, Nóra elgondolkodott a dolgokon. Három férfi is volt ott az este folyamán, aki Linda életében valamilyen szinten szerepet játszott. Arra gondolt, talán egy titkolt tanár-diák szerelem állhat a háttérben, és azért volt ott a tanár aznap este. Viszont a hivatalbeli munkatársa is gyanús volt, mert Mónika elmondása szerint vele látta utoljára Lindát.

***

Pár perc múlva kilépett az irodája ajtaján, és behívta Besenyei Tamást is, akinek még mindig remegtek a kezei a sokkhatás miatt.

– Tamás, kérlek, mondd el te is a történteket!

– A kutyákat sétáltattuk Mónival – kezdte remegő hangon a fiú. – Egyszer csak nagy hangon kezdtek el ugatni, bent a fák között. Én közelebb mentem, meg akartam nézni, hogy mit találtak, mi idegesítette fel őket annyira. Amikor odaértem, akkor megláttam a fűben Linda meztelen és élettelen testét. Rettenetes volt így látni őt. Nagyon megijedtem, visszaszaladtam Mónihoz, és hívtam utána a rendőrséget.

– Rendben. Mi történt az este folyamán, ami az ügyben fontos lehet?

– Én nem tudok semmi különöset. A szokásos bulizás, ivás volt.

– Mónika azt mondta, hogy Linda előző barátja is ott volt az este folyamán, akivel nem váltak el szépen.

– Igen, ott volt Peti is, de én nem láttam, hogy beszélgettek volna. Tudja, új barátnője van a srácnak, és vele foglalkozott.

– Mennyire ismered Pétert?

– Elég jól. De az igazat megvallva, nem nagyon kedvelem, amióta Lindáról intim képet tett ki az internetre.

– Miféle intim képet?

– Tudja, nyomozónő – sütötte le a szemét a fiú. – Meztelen képet.

– Hová tette ki?

– A Facebookra, a saját profiljára.

– Értem. Menjünk tovább akkor. Szabó tanár úrról tudnál mesélni?

– Miért, hogy jön ő ide?

– A barátnőd azt mondta, hogy ott volt ő is a szórakozóhelyen, és tanított titeket Lindával.

– Igen, Lindával a tavalyi tanévben jártunk hozzá médiaszakkörre. Ott volt tegnap este, a haverjaival.

– Láttad, amikor beszélgetett Lindával?

– Nem láttam.

– Linda és a tanár kapcsolatáról tudnál mesélni?

– Miféle kapcsolatáról? Úgy érti, hogy volt-e köztük valami?

– Talán volt?

– Nem volt. Tudja, a tanár úr nagyon rendes mindenkivel, fiatalos, és nagyon jól tanított. Viszont nem gondolom, hogy kikezdett volna egy diákjával.

– Linda is kikezdhetett vele – szólt Nóra.

– Ha ismerte volna őt, nem mondana ilyet, Linda nem olyan lány volt, aki bárkivel is kikezdett volna, főleg nem a tanárával.

– Hányan jártatok erre a szakkörre?

– Nyolcan.

– Lindával hogy viselkedett a tanár?

– Úgy, mint mindenki mással. Nem voltak szeretők, ha úgy érti.

– Oké, rendben. Linda hogy viselkedett a tanárral?

– Kedvelte, szerette az óráit. Linda szeretett fotózni, és sokat tanult a tanár úrtól.

– Nem jártak esetleg fotózni valahová, akár kettesben?

– Én nem tudom, de szerintem nem.

– Más valakit nem láttál Linda életéből tegnap este?

– Volt ott egy srác, akivel jól elvoltak. Azt hiszem, munkatársak voltak nyáron.

– Igen, erről mesélt Mónika. Te sem láttad Lindát, miután kimentek a fiúval a szórakozóhelyről?

– Nem láttam utána. Azt hittem, hazavitte a srác kocsival, vagy hazakísért.

– Van kocsija a fiúnak?

– Nem tudom, csak mondom, hogy arra gondoltam.

– Te kivel mentél haza reggel?

– A többiekkel gyalog.

– És nem hiányoltátok Lindát a társaságból?

– Azt hittük, hazament már az éjszaka folyamán, vagy a csávóval van valahol. Hívtuk többször is az éjszaka, de ki volt kapcsolva a telefonja.

– Oké, Tamás, köszönöm a segítséget. Ha valami eszedbe jut, hívj nyugodtan, itt a névjegyem.

***

Másnap délelőtt Fehér Linda szülei kisírt szemekkel érkeztek a rendőrségre. A nyomozónő behívta őket az irodájába, a sokkhatáson átesett szülők úgy néztek ki, mintha egy éjszaka alatt, legalább tíz évet öregedtek volna. Az édesanya kezei remegtek, az édesapa szemeiben pedig mély fájdalmat látott Nóra.

– Kérem, meséljenek Lindáról pár szóban!

– Nagyon rendes, kedves lány volt. Jól tanult, nem csavargott, jó gyerek volt. Nem volt olyan szédült tini, mint a barátnői, komolyabb volt a korosztályánál, már gyermekkora óta – mondta az apa.

– Tudnak arról, hogy esetleg volt-e valakije mostanában?

– Nem mondta, hogy lett volna. Tudja, a fiatalok nem mindig őszinték a szüleikkel.

– Váradi Pétert ismerik? Tudják, hogy vele járt Linda?

– Igen, de annak már vége szakadt még valamikor tavasszal, ahogy én tudom – válaszolt az anya.

– Linda nem mesélte el, miért lett vége a kapcsolatuknak?

– Azt mondta, túl gyerekes a fiú, és nem hozzá való.

– Milyen volt Linda a születésnapján? Nem vettek észre valami furcsát rajta? Esetleg nem bántotta valami, vagy hasonló?

– Nem. Vidám volt és boldog. Olyan volt, mint mindig.

– A nyári munkájáról mesélt otthon? Hogy került a polgármesteri hivatalba?

– Ismerősöm a hivatalvezető – szólalt meg az apa. – Ő intézte el a nyári munkát a hivatalban Lindának.

– Mit dolgozott ott?

– Kisegítő volt. Fénymásolt, nyomtatott, szövegeket gépelt, hasonló kisebb dolgokat bíztak rá.

– Nem mesélt a munkatársairól maguknak?

– Mesélt pár emberről, de mire kíváncsi?

– Dolgozik ott egy informatikus fiatalember, akivel a barátai szerint szombat éjszaka találkoztak a szórakozóhelyen, és vele ment ki Linda. Róla mesélt? Bálintnak hívják.

– Nem emlékszem semmilyen Bálint nevezetűre. Úgy gondolja, hogy az a fiú ölte meg? – kérdezte az apa.

– Nem tudok még semmi biztosat. Ma délutánra beidéztem őt is tanúként. Miért nem vették észre, hogy Linda nem ment haza reggel?

– Gondoltuk, fáradt lehet a bulizás után, és hagytuk, hadd pihenje ki magát rendesen, a hétfői iskolanap előtt.

– Nem furcsállották, hogy ebédelni sem ment le?

– Nem. Nem akartuk zavarni a pihenésben. Tudja, amikor éjszaka kimaradt, általában délután négy vagy öt óráig is tudott aludni, azért nem tűnt fel a hiánya. Mi is voltunk fiatalok, tudjuk, hogy egy átmulatott éjszaka után szükség van a pihenésre.

– Leírnák, hogy az iskolán kívül Linda kivel állt kapcsolatban? Elsősorban fiúk és férfiak nevét kérném.

– Mit gondol maga? Nem olyan lány volt, aki férfiakkal állt volna olyan kapcsolatban! – szólalt meg az anya is.

– Nem úgy értettem. Ismerős, osztálytárs, barát, szomszéd vagy egy rokon esetleg.

– A szomszédba járt át vigyázni a kisgyerekre délutánonként, amikor a szülők dolgoztak. De nem hinném, hogy a Tibivel bármilyen kapcsolatban is lett volna. Legtöbbször nem is volt otthon, amikor Linda ott volt náluk.

– Rendben, tehát a szomszéd. Mi a neve?

– Boros Tibor.

– Tudják, a legtöbb ilyen esetben az áldozat által ismert, vagy egy hozzá közelálló személy a tettes. Esetleg egy volt pár, vagy egy elutasított hódoló. Azért kérdezem önöket ezekről a dolgokról. Bárki fontos lehet, akire emlékeznek, vagy akiről tudnak.

– Jó, rendben. Ha segíthetünk bármiben, akkor válaszolunk a kérdéseire, persze, csak ha tudunk – mondta az apa.

– Egyelőre ennyi kérdésem lett volna.

– Mi van Lindával, hol van most?

– Vizsgálják még jelenleg. Egy két napon belül végeznek előreláthatólag.

– Mikor temethetjük el a lányunkat, azt mondja meg! – szólt idegesen az anya, mielőtt elsírta magát.

– Szerintem csak jövő héten.

– Köszönjük – állt fel az apa, magával húzva a feleségét is a székről –, ha valamit kiderítenek, akkor kérem, értesítsenek minket.

Miután elmentek a lány szülei, Kovács Nóra próbált felkészülni a következő kihallgatásra. Azt a férfit várta kora délutánra az irodájába, akivel utoljára látták Lindát. Ekkor még véleménye szerint ő lehetett az elkövető. Volt még két órája az érkezéséig, ezért a rendőrséggel szemközti étterembe ment át ebédelni, de a falatok nehezen mentek le a torkán. Folyamatosan az járt a fejében, hogy miért kellett a lánynak meghalnia ilyen fiatalon. Mit csinálhatott, vagy mit mondhatott a gyilkosának, ami arra késztette, hogy elvegye az életét? Valóban az volt a tettes, akivel utoljára látták a lányt, vagy valaki más?

***

Fülöp Bálint, a polgármesteri hivatal informatikusa, délután egy órakor érkezett meg a nyomozónő irodájába. A hírekben már aznap hallotta a lány meggyilkolásának hírét, ami teljesen letaglózta a férfit. Viszont nagyon izgatott volt amiatt, hogy vele láthatták utoljára a szórakozóhelyen, mielőtt hazaindult. Miután hívta nyomozónő, félve ment be a rendőrségre.

– Jó napot, Bálint! Kovács Nóra nyomozó vagyok, jöjjön be az irodámba! – hívta be a rendőrség folyosójáról a nyomozónő.

– Jó napot, nyomozónő! – lépett be idegesen a férfi az ajtón.

– Remélem, tudja, miért van itt.

– Gondolom, Linda ügyében.

– Kérem, üljön le, és mondja el a szombat este történteket. Ön az utolsó ember, aki Lindát élve látta.

– Szombat este valóban találkoztam Lindával egy szórakozóhelyen.

– Honnan ismerte Lindát?

– Ott dolgozott a nyár folyamán, ahol én, és akkor ismerkedtünk meg. Ő kisegítő volt, én pedig informatikus.

– Tetszett magának a fiatal lány?

– Hogy jön ez most ide?

– Úgy, hogy magával ment ki a szórakozóhelyről.

– Igen, tetszett, de nem mondtam el neki, amikor együtt dolgoztunk.

– Ön hány éves?

– Huszonnégy.

– Milyen volt a viszonya Lindával a nyár folyamán?

– Nem ismertem annyira. Néha beszélgettünk, amikor épp a számítógépével, vagy a fénymásolóval volt gondja. Aranyos, kedves lánynak láttam. Külsőre is tetszett, csodaszép lány volt – csuklott el a férfi hangja.

– Ugorjunk a szombat estére. Linda hívta magát oda?

– Nem, azt sem tudtam, hogy ott lesz.

– Azt mondták nekem, hogy magával szórakozott együtt.

– Igen, kicsit közelebb kerültünk egymáshoz az este folyamán. Már be volt csípve egy kicsit ő is, és én is, amikor találkoztunk odabent. Elkezdtünk beszélgetni, majd táncolni mentünk.

– Maga pedig kihasználta a lány helyzetét, ugye?

– Nem! Hová gondol? Én nem használtam volna ki és nem bántottam volna őt soha – mondta idegesen a férfi.

– Miért mentek ki, egy személy azt mondta nekem önnel ment ki Linda?

– Azt mondta, hogy levegőzni szeretne, mert meleg volt odabent.

– És hová mentek ki levegőzni?

– A szórakozóhely elé. Utána sétálgattunk pár utcányit a környéken.

– Szerelmes volt ön Lindába?

– Erre nem válaszolok – tette karba a kezeit a férfi.

– Rendben, de tudja, hogy ön az első számú gyanúsított az ügyben jelenleg. Önnel látták utoljára élve őt, úgyhogy jobb, ha elmond mindent őszintén nekem, mielőtt letartóztatom a lány meggyilkolásának alapos gyanújával.

– Nem voltam szerelmes belé – mondta a férfi –, de amióta megpillantottam először, azóta vonzott valamiért, elmagyarázhatatlan módon.

– Azt mondta az imént, hogy közelebb kerültek egymáshoz az este folyamán. Erről mesélne nekem?

– Nem volt semmi köztünk. Még csók sem, csak sétálgattunk és beszélgettünk a városban.

– Azt mondta közelebb kerültek. Meddig sétálgattak?

– Ez is közelebbi, mint előtte bármi. Körülbelül éjszaka negyed kettőig.

– Mi történt sétálgatás közben?

– Összeszedtem a bátorságomat, és elmondtam neki, hogy tetszik. Mivel már tizennyolc éves lett, szeretném, ha találkozgatnánk, és ha kialakul valami közöttünk, akkor lehetnénk egy pár.

– Mit mondott erre a lány?

– Elmondta, hogy ő nem érez hasonlóan irántam, és nem akar velem kapcsolatot létesíteni. Kedvel, mint embert, de nem tetszem neki úgy, mint ő nekem. Azt is mondta, hogy jár valakivel.

– Mit csinált ön ekkor? – kérdezte a nyomozónő komolyan.

– Nagyon rossz volt hallani, de megértettem. Erővel nem lehet rávenni senkit sem, hogy a másikkal legyem. Bocsánatot kértem tőle, amiért bevallottam az érzelmeimet. Tudja, tényleg azt hittem, hogy nincs senkije, és ezért beszéltem vele, de soha nem bántottam volna őt, semmilyen módon.

– Nem mondta, hogy kivel jár?

– Nem, azt nem mondta el nekem, de nem is firtattam.

– A séta után mi történt? Miért nem mentek vissza a szórakozóhelyre?

– Én mentem korán reggel fotózni, ezért már nem akartam visszamenni a discóba. Ő pedig azt mondta, hogy fáradt, és inkább hazamegy, mint vissza a szórakozóhelyre.

– És ön miért nem kísérte haza? Hogy engedhette el egyedül az éjszakába?

– Nem engedte, hogy menjek vele. Mint mondtam, elutasította a közeledésemet. Én akartam, de azt mondta, nagyon messze lakik a központtól, és ne gyalogoljak feleslegesen nyolc kilométert oda vissza, ha hajnalban programom van. Aggódtam is érte, hogy éjszaka egyedül megy, de ha tudtam volna, hogy ez történik vele – harapta el a mondatot a férfi. – Istenem, még most sem hiszem el.

– Mikor ért haza?

– Hajnal fél kettő körül, nem messze lakom onnan, ahol elváltunk.

– Tudja ezt tanúsítani valaki?

– A szüleim tudnák, csak akkor még aludtak, és nem ébredtek fel az érkezésemre. Nincs tanú arra, hogy mikor értem haza.