Barbara Wallace

Egy éjszaka New Yorkban

Nikki Logan

Manhattan madártávlatból

Trish Wylie

Sakkban tartva

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Barbara Wallace, 2013 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: The Billionaire’s Fair Lady (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2015)

Magyarra fordította: Mátyás Mária

© Nikki Logan, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Rapunzel in New York (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

© Trish Wylie, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Her Man in Manhattan (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2015)

Magyarra fordította: Gärtner Zita

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 42. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-066-5

- Kép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiadó.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Barbara Wallace

Egy éjszaka New Yorkban

1. FEJEZET

Nem csoda, hogy az ügyvéd nem hitt neki! Nem kellett volna annyira ragaszkodnia ehhez az ötlethez, de hát akkor nem lenne Roxy O’Brien. Egyszerűen felütötte a telefonkönyvet, és kikereste a leghíresebb ügyvédet, aki hagyatéki ügyekkel foglalkozik. Ezért ül most itt teljes díszben – ami valójában egy kockás blézert jelentett a bárban viselt ruhájára felvéve – Michael Templeton irodájában, és az ítéletre vár.

– Mit mondott, hol találta a leveleket? – kérdezte az ügyvéd. Az aranykeretes olvasószemüveg nem tudta elrejteni a kételkedést a szemében. – Az édesanyja szekrényében?

– Igen – válaszolta Roxy. – Egy cipősdobozban, a régi pulóverek alatt.

– És eddig nem is tudta, hogy léteznek?

– Egy hónappal ezelőttig még csak nem is sejtettem.

És akkor még finoman fogalmazott. A valóságban még most sem volt képes felfogni, ami történt.

Az ügyvéd megint hallgatott egy sort. Eddig még alig mondott valamit, és egyre inkább olyan benyomást keltett Roxyban, hogy nem veszi komolyan az ő ügyét. De akár hisz neki, akár nem, legalább nyugodtan végighallgatta a mondókáját, és most gondosan tanulmányozni kezdte a harminc levél közül az elsőt. A levelek gondosan időrendbe voltak rakva – az anyja titka.

Az ő szemét örökölted.

Roxynak még mindig a fülében csengett ez a mondat, amely megváltoztathatja az életét. Ő most még Roxy O’Brien, Fiona és Connor O’Brien lánya, de ki tudja, ki lesz a holnap? Egy olyan férfi lánya, akit soha életében nem látott? Egy szeretőé, akit az anyja sohasem említett?

Azért fordult Mike Templetonhoz, hogy erre a kérdésre választ kapjon…

Vagy talán még többet is, mint választ, mert ha az anyja igazat mondott, akkor rá, a kis Roxy O’Brienre egészen más élet vár. Egy sokkal jobb élet…

Az ő szemét örökölted.

Mike Templeton időközben az asztalra tette a levelet, és Roxyt nézte. A lány már hozzászokott, hogy bámulják. A bárban megforduló vendégek szerint ez benne van az árban, legalábbis a jól neveltebbek szerint. Roxy azt gondolta, nem zavarják már az ilyen pillantások, de Templeton nézésétől kiverte a víz. Talán azért, mert szemüveg nélkül még áthatóbbá vált a tekintete, mintha a legtitkosabb gondolataiba akarna beférkőzni. Ettől zavarba jött, és összeszorult a gyomra. Keresztbe tette a lábát, és már sajnálta, hogy nem hosszabb a szoknyája. Nem volt könnyű állni az ügyvéd pillantását.

Legnagyobb megkönnyebbülésére Templeton hátrált meg először, elnyújtózott a bőrfoteljében, közben pedig a fekete golyóstollával játszott. Karcsú kézfeje volt, hosszú, finom ujjakkal. És úgy általában is előkelő ember benyomását keltette. „Úriember” – mondta volna Roxy gimnáziumi színjátszástanára. Méretre készült öltönyével és vakítóan fehér ingével igazi manhattani jelenség volt. Ilyen férfiak szerepelnek az elegáns divatlapokban, ahol viszont Roxy felnőtt, ott egészen mások a férfiak.

– Minden levél ennyire… személyes hangvételű? – kérdezte ekkor az ügyvéd.

Roxy elpirult, és bólintott.

– Azt hiszem, igen. Néhányat csak átfutottam. – A levelek valóban nagyon szenvedélyes hangon íródtak. Roxy néha úgy érezte, mintha egy idegen naplóját olvasná. Egy idegen férfiét, aki az apja volt, és egy olyan nőnek írt, aki csak nyomokban hasonlít az anyjára. – De figyeljen, kérem, a dátumokra! Az utolsó levelet kilenc hónappal a születésem előtt adták postára.

– És két héttel Wentworth Sinclair balesete előtt.

Az autóbaleset előtt, amelyben az állítólagos apja az életét vesztette. Roxy rákeresett az interneten.

Az ügyvéd a homlokát ráncolta. Még ezt is előkelőbben csinálta, mint mások.

– És teljesen biztos benne, hogy az édesanyja korábban nem beszélt a levelekről?

Roxy abban is biztos volt, hogy az ügyvéd nem hisz neki. Különben miért teszi fel állandóan ugyanazt a kérdést? Ő már mindent elmondott, amit tudott.

Miért nem rakja ki akkor inkább a szűrét? Minek pocsékolja a drága idejét?

– Mindenképpen emlékeznék rá, ha beszélt volna róluk.

– És nem indokolta meg a levelekben, miért hallgatott ilyen sokáig?

– Nem, túlságosan el volt foglalva a haldoklással.

Roxy már kimondta, mielőtt gondolkodott volna, és most azon töprengett, vajon segíti-e ez az ügyét. De hát mit vár tőle ez az ember? Hogy az anyja a halálos ágyán részletesen és kimerítően beszámol a viszonyáról Wentworth Sinclairrel?

– Alig volt már magánál – tette hozzá gyorsan, nehogy úgy tűnjön, gúnyolódik. – Eleinte az erős fájdalomcsillapító hatásának tartottam…

Mígnem egyszer az anyja tiszta tekintettel ránézett, és azt mondta: Tőle örökölted a szemedet.

– De most már nem így gondolja.

– Tekintettel a levelek tartalmára… nem.

– Aha.

Ez volt minden. Mike Templeton megint a fekete golyóstollával babrált, és hallgatott. Roxy gyűlölte ezt a hallgatást, mert egy meghallgatásra emlékeztette, amikor halálos csönd volt, és a rendező gyorsan írt valamit a jegyzetfüzetébe. Most a csend még nyomasztóbb volt, mert sokkal több forgott kockán.

– Akkor foglaljuk össze a dolgokat, hogy mindent jól értettem-e – mondta Mike Templeton idegesítő nyugalommal. – Az édesanyja a halálos ágyán elmondta, hogy Wentworth Sinclair, az egyik leggazdagabb New York-i család elhunyt sarja az ön valódi apja. Később maga rendrakás közben megtalálta ezeket a szerelmes leveleket, amelyek alátámasztják az igényét. Ráadásul az utolsó levelet röviddel Sinclair halála előtt írták. – Néhányszor megforgatta a golyóstollat az ujjai között. – Minden összeillik, igaz? Ehhez jön még, hogy mindkét résztvevő meghalt már, és nem tudják megcáfolni az állításait.

– Miért kellene megcáfolniuk? Ez az igazság. – Roxy úgy érezte, a beszélgetés kezd kellemetlen irányt venni. – Ha ezzel arra céloz, hogy az egészet csak kitaláltam… – Tudta, hogy a férfi nem hisz neki.

– Nem célzok semmire, csak felsoroltam a tényeket, amelyek igen kedvezőek a maga számára. – Mike Templeton előrehajolt, és összetette a két kezét. – Van fogalma róla, hány ember állítja, hogy ő a régóta keresett örökös?

– Nem, és nem is érdekel. Engem csak a saját dolgom foglalkoztat.

– Sokkal többen vannak, mint gondolná. A múlt héten például beállított hozzám egy férfi, és azt állította, hogy ő Henry Hudson unokaöccse. Azt szerette volna megtudni, hogy New York városa fizetne-e neki kárpótlást a Hudson folyóban való részesedése után.

Roxyt lassan elfutotta a pulykaméreg.

– És mit mondott neki?

– Sokkal több bizonyítéka volt, mint magának.

Ez az ember egy átok! Tényleg csalónak tartja, mintha ő az ujjából szopta volna az egészet, és nem töltött volna heteket azzal, hogy átgondolja az egész eddigi életét. Igazán pofátlan!

– Úgy gondolja, tévesen állítom azt, hogy Wentworth Sinclair lánya vagyok?

– Sokkal kevesebbért is kitaláltak már mindenfélét.

– Maga… maga… – Roxy a legszívesebben fejbe vágta volna a levélnehezékkel. – Nem a pénzről van szó!

– Ó, valóban? – Az ügyvéd megint hátradőlt. – Akkor nem is szeretne részesülni a Sinclair-milliókból?

Roxy kinyitotta a száját, aztán megint becsukta. Szívesen mondta volna, hogy nem érdeklik a milliók, csak hogy megszégyenítse Templetont, de ez hazugság lett volna. Ha csak róla lenne szó, eljátszhatná a Grál-lovagot, de Steffire is gondolnia kell. Ha elismerik Sinclair lányaként, akkor szebb jövőt biztosíthat neki. A nyomorúságos életében egyedül csak Steffi számított, de hogyan magyarázhatná ezt el egy olyan embernek, mint Mike Templeton? Mit is tudhat ő a világ igazságtalanságáról? Az ő csodásan ápolt kezében valószínűleg úgyis minden arannyá változik.

És az ő hallgatását is valószínűleg félreérti. Azt hitte, hogy most leleplezte, mert gúnyosan mosolygott, és megjegyezte:

– Na ja, mindjárt gondoltam. Sajnálom, de ha szeretné elérni a célját, akkor többre van szükség néhány harmincéves szerelmes levélnél.

– Huszonkilenc – javította ki Roxy, bár ez most már mindegy volt.

– Akkor huszonkilenc. Teljesen mindegy. Viszont a jövőre nézve azt ajánlanám, hogy meggyőzőbb iratokat hozzon, például születési anyakönyvi kivonatot.

– Olyan kivonatra gondol, amelyen Wentworth Sinclair szerepel apaként? – Roxy nem tudott ellenállni a lehetőségnek, hogy csípősen visszavágjon. – Ó, milyen buta vagyok, hát nem otthon felejtettem! – kiáltott fel a homlokát ráncolva. Az sem ijesztette meg, ahogy Templeton ránézett. – Tényleg azt gondolja, hogy nem hoztam volna magammal, ha a birtokomban lenne?

– Hát, legalábbis feltételezné az ember… ahogyan azt is, hogy az édesanyja nem hallgatta volna el harminc évig az édesapja nevét. – Mike Templeton gondosan visszatette a levelet a borítékba. Roxy a legszívesebben eltörte volna azokat a karcsú ujjakat. Az anyja talán egyszerűen csak félt, hogy nem fognak hinni neki.

– Tudja mit, Mr. Templeton? – Roxy felállt, és felmarkolta a leveleit is. – Felejtse el az egészet! – Hogyan is gondolhatta, hogy egy gazdag ügyvéd segíteni fog neki? A gazdagok nem foglalkoznak az olyanokkal, mint ő, ő pedig nem fog itt ülni, és hagyni, hogy Templeton lesajnálóan nézzen rá. – Azért fordultam magához, mert az örökösödési jog a szakterülete. Azt gondoltam, hogy segíthetne nekem, de nyilvánvalóan tévedtem.

– Attól tartok, félreértett, Miss O’Brien. Kérem, üljön vissza!

Ehhez Roxynak egyáltalán nem volt kedve. További kioktatást sem akart. Ha elutasították, akkor elutasították. Kapkodva felvette a bőrkabátját. Sajnos, Mike Templeton észrevette, hogy könnyek csillognak a szemében.

– Egyébként azt is olvastam, hogy minden ügyet elvállal.

Ez a megjegyzés már felesleges volt, mert Roxynak elege volt az egész színházból, de „pénzéhes csalóként” ragaszkodott hozzá, hogy övé legyen az utolsó szó.

– Miss O’Brien…

Kisietett az irodából, anélkül hogy visszafordult volna, és már az utcán volt, amikor kibuggyantak a könnyei. A fenébe! Hát nem sírt már eleget életében? Mikor tanulja meg végre, hogy nem kell mindent ennyire mellre szívni?

Tőle örökölted a szemed.

– Te meg túl sokáig hallgattál, anya – mormolta maga elé. – Okvetlenül meg kellett várnod, amíg késő lesz? Ennyire szégyellted a lányodat?

Csütörtök esténként az Elderion mindig tele volt, főképp üzletemberek jöttek, akik a megerőltető értekezletek és megbeszélések után ki akartak kapcsolódni. A megrendelések egyre gyorsabban érkeztek, az asztaloknál pezsgett az élet, a számlák összege egyre nőtt.

Roxyt általában nem viselte meg a nagy forgalom, mert azt jelentette, hogy több lesz a borravaló, de ma nem volt gusztusa a felgyűrt ingujjú üzletemberekhez, akik vodka-tonikot vedeltek.

– Hat vodka-tonik, egy saját márkás pinot és két martini – adta le a pultosnak a rendelést. Odakinn ugyan hideg volt, idebenn viszont fülledt meleg. Elvett a pultról egy papírszalvétát, és letörölte vele a homlokát meg a tarkóját. A délután viselt blézernek nyoma sem volt már, megint csak az egyenruháját: rövid fekete szoknyát és fekete pólót viselt.

Dion, a bika alkatú bármixer komor tekintettel nézett rá.

– Egy kicsit megviseltnek tűnsz. Van valami gond a hatos asztalnál?

– Semmi baj, Dion. Ez a mai egyszerűen nem az én napom.

Mit képzel magáról ez a Mike Templeton!? Ez az arrogáns, beképzelt senkiházi! Az, hogy ezüstkanállal a szájában született, még nem jogosítja fel arra, hogy lenézze őt vagy az anyját. Összegyűrte a szalvétát, és biztos kézzel a pult mögött álló szemetesbe dobta.

– Még mindig nem adtad fel a színészetet?

– De igen. Ez most más volt. – És kétszer annyira fájt. – Nem ismersz véletlenül egy jó ügyvédet?

Dion a homlokát ráncolta.

– Bajba kerültél?

– Igazából nem, csak szükségem lenne egy ügyvédre.

– Sajnálom – mondta Dion a fejét csóválva –, azzal nem tudok szolgálni.

– Semmi baj. – Végül is mi garantálja, hogy a következő nem ugyanolyan felfújt hólyag lesz, mint Mike Templeton?

– Édes istenkém! – Roxy kolléganője, Jackie lépett oda a pulthoz himbálózó karika fülbevalóval és csörgő karperecekkel. – Add, hogy ez a pasas az én asztalomhoz üljön le!

Roxy tovább rakta a poharakat a tálcára, és fel sem nézett. Jackie minden héten legalább egyszer beleszeretett valakibe.

– Milyen? – kérdezte. – Jóképű?

– Inkább gazdag – sóhajtott fel Jackie.

Itt az Elderionban? Akkor bizonyára eltévesztette a házszámot. A gazdag férfiak jobb bárokba járnak.

– De azért pokolian jól néz ki, nem?

– Mondjuk rá. Ha szegény lenne, mint a templom egere, akkor is imádni való lenne, annyira szexi…

Ezt már Roxynak is látnia kellett. Megfordult, és végigjártatta tekintetét a vendégeken.

– Kétlem, hogy egy olyan férfi, akinek ennyi előnyös tulajdonsága van…

Mike Templeton állt a nyolcas asztalnál, és éppen lehúzta a bőrkesztyűjét, egyik ujjáról a másik után. Roxyt mintha villámcsapás érte volna. Jackie-nek igaza volt, közel s távol nem akadt ilyen jóképű férfi. De mit keres itt? Éppen itt?

– Hát nem megmondtam, hogy szívdöglesztő?

Mielőtt Roxy válaszolhatott volna, a férfi megfordult, és a pillantásuk találkozott. Miközben az ügyvéd lassan levette teveszőr kabátját, és a széke támlájára tette, Roxy földbe gyökerezve állt, és ijedtében libabőrös lett.

– Nem tudnálak rábeszélni, hogy átadd nekem az asztalodat? Odaadnám cserébe a tizenötöst és a tizenkettest.

– Ne haragudj, Jackie, de most nem megy – mondta Roxy, aki még mindig az ügyvédet bámulta, mintha az megbabonázta volna.

Felvette a pultról a tálcáját, és először szántszándékkal a többi asztalt szolgálta ki. Ettől egy kicsit összeszedte magát, de érezte, hogy Templeton egész idő alatt őt nézi, és ezzel arra emlékezteti, hogy ott van. Mintha ezt olyan könnyű lenne elfelejteni!

Végül már mindenkit kiszolgált, és nem maradt más hátra, oda kellett mennie az asztalához.

– Magát aztán nem egyszerű megtalálni, Miss O’Brien! – mondta a férfi üdvözlésképpen. – A szomszédasszonya mondta, hogy talán itt van. – Úgy mosolygott, mintha egyenesen arra született volna, hogy az Elderionba járjon. – Még nem fejeztük be a beszélgetésünket.

Ez csak valami vicc lehet.

– Miért, mi következhet még – kérdezte Roxy –, miután engem is meg a halott anyámat is vérig sértette?

– Félreértett, Miss O’Brien, nem akartam megbántani, csak szerettem volna felhívni a figyelmét a története gyenge pontjaira. Ha tovább marad, akkor erre is kitértünk volna.

– Szóval az én hibám, igaz? – Ha a férfi ezt érti félreértés alatt, akkor miatta akár sohanapján találkoznak. – Legközelebb, ha egy haldokló bevall nekem valamit, ügyelni fogok a részletekre. – A hóna alá csapta a tálcát. – És most mit akar tőlem? Nem maga az egyetlen vendégem. – Ő is tud ám leereszkedő lenni!

– Skót whiskyt kérek, de bőséges adagot!

Mesés! Szóval itt akar maradni! Lehet, hogy mégis átengedi az asztalt Jackie-nek.

– Még valamit?

– Hát hogyne. Ezt nálam felejtette. – Mike Templeton belenyúlt az aktatáskájába, és kivett egy szürke borítékot. – Az édesanyja annyi fáradságot fektetett abba, hogy minden levél meglegyen, kár lenne, ha most egy hiányozna.

– Köszönöm. – Roxy kínosan érezte magát. Elrontotta a nagy kivonulást. – Nem kellett volna személyesen elhoznia, elég lett volna, ha elküldi postán.

– Ó, nem tesz semmit, de nem akartam, hogy baja essen, azonkívül… – Roxy a levél után nyúlt, de Mike megfogta a kezét – azt reméltem, hogy áldoz rám egy keveset az értékes idejéből.

Roxy a férfi kezére nézett, amelynek melegét egész testében érezte. Majdnem kétszer akkora volt, mint az övé, amely szinte eltűnt benne. Gyorsan elhúzta a kezét, és érezte, ahogy elpirul.

– Mire kell az idő? – kérdezte, és még jobban szorította a tálcát a hóna alatt.

– Ahogyan már említettem… ön elment, mielőtt befejezhettük volna a beszélgetést.

– És ez magát meglepi? Amit a fejemhez vágott… – Roxy sarkon fordult. – Először kihozom az italát.

– Már megint megfutamodik? – kiáltotta utána a férfi. – Vastagabb bőrt kell növesztenie, ha be akarja perelni a Sinclair családot.

Roxy megállt, mintha villám csapott volna belé. Jól hallott?

– De hát ezért keresett fel, nem? Be akarja perelni őket az örökrészéért.

Igent mondani túlságosan kockázatos lett volna. Roxy lassan megfordult, és látta Mike arcán, mennyire büszke magára, amiért így lerohanta őt. Ez azt jelenti vajon, hogy esélyesnek látja az ügyet? De ha csak szórakozik…

– A következőképpen gondoltam a dolgot. – Mike Templeton előrehajolt, arany mandzsettagombjai csillogtak a lámpák fényében. – A sietséggel nem megyünk semmire. Egyik érdekelt személy sem él már, és az egyetlen bizonyítékunk egy csomó szerelmes levél. Ráadásul azóta harminc év telt el. Egyetlen bíróság sem szereti az ilyen régi ügyeket. Más szavakkal: könnyebb lenne megmásznunk a Mount Everestet.

– Köszönöm a tájékoztatást. – És ő még azt hitte, hogy Mike kecsegteti valamivel. – Ha ezért fáradt el idáig, csak pazarolta a drága idejét.

– Már megint nem engedte, hogy végigmondjam a mondókámat.

– Hát jó, mondja! Szóval azt tanácsolja, hogy inkább másszam meg a Mount Everestet. Van még valami más is?

Mike elmosolyodott. Önelégült mosoly volt ez, amely lassan kiült az egész arcára.

– Hogy van-e még valami más is? – kérdezett vissza. – Semmi azon kívül, hogy én szenvedélyes hegymászó vagyok.

– Hát akkor én most… hozom a whiskyjét. – Roxy odasietett a pulthoz, más válaszra most képtelen volt. Jól értette? A pasi mégis elvállalja az ügyét?

– Úgy nézel ki, mint akin átment az úthenger – jegyezte meg Jackie. – Mi bajod van? Csak nem derült ki a szívtipróról, hogy sorozatgyilkos?

Roxy túl megviselt volt, úgyhogy csak ennyit mondott:

– Nem sorozatgyilkos, hanem az ügyvédem.

– Hát nem azt mondtad, hogy nincs ügyvéded? – kérdezte Dion.

– Azt is gondoltam. – Roxy még mindig nem tudta elhinni. Nem bízott Templetonban. Az ügynek biztosan van valami bökkenője.

– Miért csinálta az egész előadást Henry Hudsonnel, ha mégis elvállalja az ügyet? – kérdezte tőle, amikor visszaért az asztalhoz az itallal.

– Ki kellett derítenem, mennyire komolyak a szándékai – válaszolta Mike, és ivott egy korty whiskyt.

Szóval csak próbára tette. Hihetetlen! Roxy a legszívesebben a drága öltönyére öntötte volna a whiskyt. Lehet, hogy még annak is eljön az ideje…

– El tudja képzelni, mennyire kikészített?

– Abból ítélve, ahogyan elrohant, nem volt nehéz kitalálni. Másrészről viszont éppen ezzel keltette fel a kíváncsiságomat. Vagy valóban hisz a történetében, vagy remekül játszik.

Roxy intendánsok és rendezők egész sorát tudta volna példának hozni, akik nem ezen a nézeten voltak, de túlságosan kiakadt azon, hogy az ügyvéd csak próbára tette. Nem állt távol attól, hogy megkérje, foglalkozzon a saját dolgával.

– Mindenkivel így bánik, aki magához fordul jogi segítségért?

– Csak azokkal, akik azt állítják, hogy joguk van egy százmilliós örökségre.

Százmilliós örökségre? Ez csak valami vicc lehet, de Mike Templeton halálosan komoly volt. Roxy lerogyott egy székre, és azt dadogta:

– Száz… milliós?

– Miért, nem erre számított?

– Azt hiszem, nem. – Roxy kisimította a haját a homlokából. – Tudtam, hogy a Sinclair család gazdag, de hogy ennyire… Hű!

Így már a próba is érthető, ha milliókról van szó. Roxy hátán borzongás futott végig.

– Természetesen garanciák nincsenek – folytatta Mike. – Ahogyan már említettem, a bíróság ilyen esetekben ritkán dönt a felperes javára.

Roxy bólintott.

– Ráadásul az alperes ügyvédjei bevetik majd a nehéztüzérséget is, ennek ellenére… ha ügyesen játsszuk ki a kártyáinkat – és miért ne tennénk –, akkor mindkettőnknek szép kis summa ütheti a markát, amire nekem ezekben az ínséges időkben talán nagyobb szükségem van, mint magának.

Roxy megint bólintott. Mit is mondhatott volna? A váratlan fordulat teljesen a torkára forrasztotta a szót.

– Hé, Roxy! – hallatszott ekkor a pult mögül. – Négyes asztal! Mozdítsd meg a hátsód, ha kérhetem!

Három nő ült ott üres martinispohárral, és dühösen nézett rá.

– Foglalkozzon inkább a vendégekkel! – tanácsolta Mike, és derűsen figyelte, ahogy Roxy rogyadozó lábbal a pulthoz megy.

Különös, milyen hamar váltott át a dühe csodálkozó zavarba. Ezt teszi a pénz, amely őt is idevezette. Nem engedhette meg magának, hogy tovább várjon az ügyfelekre, akik csak nem akartak bekopogtatni hozzá. Az íróasztala és az aktatáskája is üres. Szüksége van erre az ügyre, ha nem akar Henry Hudson unokaöccsével vesződni.

Ivott még egy kortyot, és körülnézett. Az Elderion átlagos bár, távolról sem kocsma. A berendezés és a vendégek sem a legrosszabb fajtából valók. Wentworth Sinclair levele még mindig ott feküdt, ahova Roxy letette. Mike óvatosan végigsimított a szürke papíron. Időközben már szinte kívülről fújta a levél szövegét: Még mindig érzem az illatodat a bőrömön…

Így kezdődik. Diákfantáziák… Ezt ő is ismerte. A határtalan gondtalanságot, amely az ember fejébe száll, és minden józan megfontolást lehetetlenné tesz. A vak hitet, hogy ez mindig így marad. Amíg a valóság be nem nyújtja a számlát, meg nem hazudtolja a várakozásokat, és porrá nem zúzza a szép álmokat.

Nézd csak meg magad, Michael! Arra neveltünk, hogy te legyél a legjobb.

Mike-nak összeszorult a gyomra, de a hely számlájára írta. Amióta csak belépett az Elderionba, úgy érezte, hogy mindezt már átélte egyszer…

2. FEJEZET

Lelki szemei előtt megjelent egy másik bár a tompított fényeivel és meleg sörével abból az időből, amikor a politikai viták és az andalgás a félhomályban fontosabb volt, mint a hozzá illő környezet és az emelkedett társalgás. Eszébe jutott az a könnyelműen elpuskázott szemeszter. Már évek óta nem gondolt rá. Amikor ügyvédjelölt lett, igyekezett mindent elfelejteni.

Néhány méterre tőle az ügyfele – pillanatnyilag az egyetlen – egy táncosnő kecsességével sürgölődött az asztalok között. Már maga az is csoda volt, ahogy abban a falatnyi textilben, amelyet egyenruhának nevezett, kiszolgálta a vendégeket. A rózsaszín-szürke kockás blézer nélkül jól látszott, ahogy a fekete bőrszoknya a csípőjére simul, mintegy felszólításként, hogy mindenki csodálja meg a bájait. Amikor előrehajolt, még többet lehetett látni, amitől Mike-nak egyszeriben szűk lett a nadrágja, úgyhogy zavarában keresztbe tette a lábát. Az eddigi ügyfelei általában másképp öltöztek.

De Roxy O’Brien ügye is más volt, mint a többi. Óvták attól, hogy ilyen ügyeket elvállaljon – nagy felhajtással járó kockázatos ügyeket, amelyek nagyobb feltűnést keltenek, mint amennyi elismerést hoznak. De ez az eset a megmentője lehet, ha nem akarja bezárni az irodáját, és odahaza bevallani, hogy nem felelt meg a család igencsak nagy elvárásainak. Látta, ahogy Roxy ellöki az egyik vendég kezét, mielőtt az megérinthette volna a fenekét, és felírta a jegyzetfüzetébe: nyugodtabban kell viselkednie.

Roxy csak egy óra múlva ment vissza az ő asztalához. Hozott egy üveg ásványvizet, és Mike-nak össze kellett szednie magát, hogy ne bámulja a lábát, miközben odament az asztalához.

– Még itt van – állapította meg Roxy.

Mike a jegyzetfüzetére mutatott.

– Miért mentem volna vissza az irodába, ha itt is remekül tudok dolgozni?

– Mert nyolc óra van. Ilyenkor az emberek általában nem dolgoznak már.

– Azok biztosan nem, akik idejárnak, de én nem tartozom közéjük. – Már gyerekkorában beléverték, hogy ő különleges. – És lehet, hogy vannak még kérdései.

– Vannak – jegyezte meg Roxy, és az üres székre mutatott Mike-kal szemben. – Szabad?

– Ha a szigorú főnöke megengedi…

– Szünetem van tíz percig.

– Akkor hát mit szeretne tudni?

– Hát, először is… – Roxy az üveg címkéjét bámulta, mert nem találta a megfelelő szavakat – Tényleg nem viccelt, amikor azt mondta, hogy milliókról van szó? Vagy akkor is csak próbára tett?

– Mondtam már, hogy nem viccelek, amikor az ügyfeleim pénzéről van szó, de nem is ígérek semmit. Csak azt mondom, hogy vannak lehetőségek az ügyben.

– Örülök, hogy ennyire őszinte. Nem szeretem, ha a bolondját járatják velem.

– Én sem – mondta Mike. Valamennyire megnyugtatta, hogy Roxy észszerűen is képes gondolkodni.

A nő közben egy egész csíkot letépett az üveg címkéjéből.

– És mi a következő lépés? Csináltassak DNS-tesztet?

– Ha az olyan egyszerű lenne! Ahhoz szükségünk lenne Wentworth Sinclair DNS-ére is, de az nekünk nincs. – Mike látta, hogy Roxy a szürke borítékra mered, és megrázta a fejét. – Úgy látom, túl sok krimit nézett. A csodával határos lenne, ha egy ilyen régi borítékon használható nyomot lehetne találni. Frissebb mintára van szükségünk.

– De honnan vegyük?

Kezdett az ügy bonyolultabb lenni.

– Az lenne a legjobb, ha az egyik Sinclair nővér beleegyezne a DNS-tesztbe. Ők Wentworth legközelebbi rokonai.

– De azt mondta, hogy ők minden erejükkel ellen fognak állni.

– Akkor is megkérhetjük őket. Akkora felhajtást csinálunk, hogy a végén kénytelenek lesznek beleegyezni.

Roxy a homlokát ráncolta, és még egy csíkot letépett a címkéből. A lelkesedése egy kicsit alábbhagyott. Hirtelen fáradtnak és sebezhetőnek tűnt.

– Ez úgy hangzik, mintha meg akarnám zsarolni őket.

– A nővérek biztosan így fogják látni.

– De miért? Én nem terveztem ezt így, csak megpróbálom egy kicsit könnyebbé tenni az életemet. Ha Wentworth Sinclair az apám, akkor ő megértené ezt, nem?

A levelek alapján ítélve Mike ezt nem zárta ki.

– Ezért perlünk. Hogy könnyebb legyen az élete.

– És ha a nővérek nem engednek?

– Akkor tovább harcolunk. Előbb vagy utóbb elő kell állniuk a farbával… már csak azért is, hogy megszabaduljanak tőlünk. Nem engedhetik meg maguknak, hogy kockáztassák a jó hírüket.

Roxy az asztalt bámulta, és Mike csak most vette észre, hogy valamikor a beszélgetés közben megfogta a kezét. Mikor történhetett ez? Amikor meglátta a fáradtságot a szemében? Tulajdonképpen ez nem vallott rá. Az ember nem bizalmaskodhat az ügyfeleivel, mert akkor hibákat követ el.

Lopva a lány kezét nézte, amely szinte elveszett az övében. Olyan fehér volt, mint egy magnóliavirág. A csuklója belső felén kicsi tetoválás látszott – egy kiterjesztett szárnyú sárga pillangó, amely csak a gyengéd érintésre várt… Mike éppen engedni akart a késztetésnek, amikor Roxy elhúzta a kezét, és ökölbe szorította.

– Miért?

– Mit miért?

– Miért akarja elvállalni az ügyemet, ha ennyire bizonytalan a siker?

Mert szükségem van a pénzre és a hírnévre, hangzott volna az őszinte válasz, de ez biztosan nem tetszett volna Roxynak, úgyhogy mást kellett kitalálnia.

– Mert nem tudok ellenállni a kihívásoknak – mondta –, és mert nem szeretek semmit sem feladni. Ezért aztán biztos lehet benne, hogy a végsőkig kitartok.

– Ez mind szép és jó, de…

Mike gyűlölte azokat a mondatokat, amelyek így kezdődtek, mert általában rosszul végződtek.

– Igen? – kérdezte. – Mi nyugtalanítja?

– Kérem, ne értsen félre, nem akarom, hogy hitegessen, de mit értett az alatt, hogy a „végsőkig”?

– A Sinclair család ügyvédei nem fognak velünk kesztyűs kézzel bánni, ha már annyira tudni szeretné. Alaposan meg fogják vizsgálni, milyen körülmények között él…

Erre Roxy olyan kétségbeesett képet vágott, hogy Mike gyanakodva megkérdezte:

– Csak nincsenek hullák a szekrényében? Elő a farbával! Előttem nem szabad semmit eltitkolnia.

– Nincsenek titkaim.

– Hát akkor?

– Van egy kislányom… Steffi. A teljes neve Stephanie.

Wentworth Sinclair unokája! Mike derűlátása egy csapásra visszatért. Alice és Frances Sinclairt bizonyára igencsak érdekelni fogja az unoka.

– Ebben nem látok semmi gondot. Éppen ellenkezőleg, ez még a hasznunkra is lehet.

– Egy pillanat! – Roxy tiltakozásul felemelte a kezét. – Nem szeretném, hogy Steffit is belerángassa a dologba. Még csak négyéves, és nem értené, mi történik.

– Attól tartok, maga az, aki nem érti – jegyezte meg Mike. – Az, hogy Wentworthnek unokája van, esetleg arra ösztönözheti a nővéreit, hogy együttműködjenek velünk.

De Roxy csak a fejét rázta.

– Ez engem nem érdekel. Nem tűröm, hogy Steffit összezavarják, úgyhogy őt hagyja ki, kérem, az ügyből.

– Nem tudom…

– Ígérje meg!

Mit tegyen? – gondolkodott Mike. Magyarázza meg Roxynak, hogy nem engedheti meg magának, hogy feltételeket szabjon, és hogy az ügyvéd dolga kiválasztani azt a stratégiát, amely a legtöbb sikerrel kecsegtet? Azt is szívesen elmondta volna neki, hogy ennek az ígéretnek nincs semmi értelme, mert a Sinclair nővérek előbb vagy utóbb úgyis tudomást szereznek a kis Stephanie létezéséről. De látva, mennyire elszánt Roxy, mindezt nem mondta el neki. Ma este már úgysem tudja meggyőzni, azt pedig nem akarta megkockáztatni, hogy a nő megint faképnél hagyja. Úgyhogy visszavonulót fújt, de nem tett le róla, hogy később még visszatérjen az ügyre.

– Rendben.

– Köszönöm. – Roxy megkönnyebbülve nyitotta ki az ásványvizes üveget, amelyen már nyoma sem volt a címkének, és ivott egy nagy kortyot. – Akkor mikor kezdjük?

Roxy megint tele volt energiával, zöld szeme ragyogott. Odahajolt Mike-hoz, úgyhogy a férfi, ha akarja, akkor sem tudta volna nem észrevenni, milyen mély a topja kivágása. Férfiként tetszett neki, amit látott, ügyvédként viszont kénytelen volt uralkodni magán.

– Hamarosan – válaszolta. – Hamarosan.

Az egész estét az Elderionban töltötte, iszogatta a whiskyjét, és jegyzeteket készített. Roxyt viszont nagyon elbizonytalanította a jelenléte. Háromszor összekeverte a rendelést, amit Dion azzal jutalmazott, hogy levonta a fizetéséből a sztornózott tételeket.

– Talán a honoráriumáról szeretne egyeztetni – viccelődött Jackie. Amióta Roxy bevallotta, hogy Mike az ügyvédje, csak úgy záporoztak a megjegyzések.

– Nagyon vicces vagy – mondta, bár hirtelen jeges rémület fogta el. A honoráriumról még egyáltalán nem beszéltek. Vajon Templeton hogyan képzeli a fizetséget?

Feltűnt neki, hogy férfi sohasem néz az ő irányába, ezt egészen pontosan meg tudta állapítani, mert ő viszont állandóan felé sandított. Miért nem bámulja, ahogy a többi férfi? Ehhez már hozzászokott, Mike Templetonnak viszont elegendő volt a puszta jelenléte, hogy zavarba jöjjön.

Ráadásul a férfi szigorúan ügyelt a megjelenésére. Miközben a többiek már régen levetették a zakójukat meg a nyakkendőjüket, és kigombolták az ingüket, Mike még mindig a zakójában feszített, és még a nyakkendőjét sem lazította meg. Roxy biztos volt benne, hogy az ingén egy árva ránc sincs. Nem tudna alkalmazkodni a többi vendéghez, ha már itt rontja a levegőt?

– Miért van még mindig itt? – kérdezte végül, amikor az asztala mellett ment el.

Mike hirtelen abbahagyta a jegyzetelést.

– Nem látszik? Dolgozom.

– Azt látom, de miért nem megy végre haza?

Valami hétköznapi választ várt, például azt, hogy mert még nincs kész, ehelyett a férfi azt mondta:

– Mert nem engedhetem meg magamnak. – És az arca közben elgondolkodó volt.

Az nem lehet! – gondolta Roxy. Én nem engedhetem meg magamnak, de egy olyan figura, mint Mike Templeton csak szórakozásból dolgozik. Ám nem akarta elrontani bimbózó kapcsolatukat, ezért nem firtatta, inkább megpróbálta megfejteni a férfi macskakaparását.

– „Nyugodtabban kell viselkednie.” Mit jelent ez?

– Ez a stratégiához tartozik, de még dolgozom rajta.

– Nem akar engem is beavatni?

– Majd ha eljön az ideje.

Ez a válasz nem tetszett Roxynak, nagyon átrázásszaga volt, avval viszont már tele a padlás.

– És miért nem most?

– Mert még nem vagyok kész vele.

– Aha. – Roxy valahogyan hitt neki, bár a férfi kifürkészhetetlen arccal nézett rá. – Más szóval bízzam meg magában?

– Pontosan. – Mike bólintott. – Kész rá?

De Roxy adós maradt a válasszal, ehelyett megkérdezte:

– Hozhatok még egy whiskyt?

– Inkább egy cukormentes kólát. Ha kész a stratégia, közölni fogom. Maga sem hozza ki nekem a számlát, mielőtt felszolgálná az italt, nem?

– Ha a vendég azt kívánja, kihozom.

– Hát jó. – Mike felsóhajtott, és úgy fordította a jegyzetfüzetét, hogy Roxy el tudja olvasni. Roxy megkezdett mondatokat és címszavakat látott, amelyeket nem értett. – Elégedett?

De Roxy nem volt elégedett, hanem felháborodott.

– Micsoda szörnyű macskakaparás!

– Hogy érti ezt? – kérdezte Mike meglepetten. – A jegyzeteket magamnak készítettem. Maga mindig ilyen gyanakvó?

– Csodálkozik rajta? Éppen most jöttem rá, hogy az anyám harminc évig hazudott nekem.

– Huszonkilencig – javította ki a férfi, de csak egy fáradt mosolyt tudott előcsalni Roxyból.

– Ráadásul itt dolgozom. Mit gondol, itt olyan nagyon bizakodó lesz az ember? Látja ott azt az asztalt? – Roxy az egyik asztalra mutatott, ahol négy részeg férfi két ugyanolyan részeg nővel flörtölt. – A férfiak közül kettő és az egyik nő jegygyűrűt visel.

– Érdekes megfigyelés – jegyezte meg Mike. – Csak azt felejti el, hogy én nem vagyok vendég.

– Az még nem jelenti azt, hogy jobban ismerem.

– Jobban meg fog ismerni.

Ezt úgy mondta, hogy Roxy szíve hevesen dobogni kezdett, és a feszültség, amely addig is ott volt kettejük között, még nagyobb lett. Roxy egész este furcsán izgatott volt, és nem örült neki. Eszébe jutott Jackie utolsó megjegyzése, és anélkül hogy gondolkodott volna, megkérdezte:

– És egyébként mi van a honoráriumával? Erről még egy szót sem ejtettünk, de tudom, hogy az ügyvédek sem dolgoznak ingyért.

A hirtelen témaváltás nem tetszett Mike-nak.

– Csak akkor fizet, ha sikerül elérnünk valamit – mondta –, és akkor nem lesznek anyagi gondjai, igaz?

– Igaz. Még mindig cukormentes kólát szeretne?

– Igen, ha lehet.

– Azonnal hozom… a számlával együtt.

Mike felkapta a fejét.

– Akkor vége a munkaidejének?

Roxy bólintott. Az Elderion korábban zárt, mint a többi bár, ami megkönnyítette Roxy életét, mert így aludhatott is valamicskét, mire Steffi reggel felébredt. Mike kivett a pénztárcájából három bankjegyet, és az asztalra tette.

– Ez, gondolom, elég a whiskyre, a maradék a borravaló. Odakint megvárom.

– Minek?

– Hogy hazavigyem.

– Általában busszal megyek. – Csak nem igaza lesz Jackie-nek? Roxy eltette a pénzt, és látta, hogy Mike több mint bőkezűen mérte a borravalót. – Hol a bökkenő?

– Nincs bökkenő.

– Milyen gyakran dolgozik itt? – kérdezte Mike, miközben a bár előtt felsegítette Roxyra a bőrkabátját.

– Hetente ötször – válaszolta a lány –, így van két estém Steffivel. Úgyis nagyon kevés időt töltünk együtt. Többet van Mrs. Ortegával, mint velem.

– Ha megnyerjük a pert, akkor annyit lehet vele, amennyit csak akar.

– Pillanatnyilag az is elég lenne, ha nem kellene italokat felszolgálnom a pénzért. Az ember a végére teljesen sörszagú lesz.

– Nem gondolt másik munkára?

– Ó, dehogynem, szerettem volna orvos lenni, de ki lenne képes lemondani az Elderionról? Bocsásson meg – tette hozzá gyorsan –, ezt nem kellett volna. Természetesen kereshettem volna magamnak nappali munkát is, de akkor mikor jártam volna meghallgatásokra?

– Meghallgatásokra? – kérdezte Mike döbbenten. – Maga színésznő? – Ebben a pillanatban a parkolóőr meghozta a kocsiját, és kinyitotta az ajtót Roxy előtt. A lány szoknyája annyira felcsúszott beszállás közben, hogy Mike inkább elfordult, nehogy zavarba hozza. – Le vagyok nyűgözve.

– Ne legyen! Nyolc évet elvesztegettem vele.

– Annyira nem lehetett rossz.

– Dehogynem! Ha az ember színpadra akar lépni, akkor vagy tehetsége legyen, vagy melle. Tehetségem nincs, a mellemre pedig szükségem volt, amikor Steffi született.

– Akkor a kislányáért feláldozta a karrierjét.

– Nem volt az valami fényes karrier. Esténként pincérkedtem, napközben meghallgatásokra jártam, és elláttam a kisbabámat… Ezt nem nagyon lehet összeegyeztetni. Úgyhogy búcsút intettem a színháznak, és úgy döntöttem, hogy legalább egy dolgot csinálok többé-kevésbé jól.

– Többé-kevésbé?

Roxyt kínosan érintette, hogy a férfi éppen ebbe a szóba akadt bele.

– Egyszerűen csak több időt akartam Steffivel tölteni – magyarázta. – Úgyhogy nem volt más választásom.

– Nem. – Mike-nak hirtelen fékeznie kellett. Még ilyen későn is meglehetősen nagy volt a forgalom a belvárosban. – De hát mikor van választásunk? Általában az élet maga választ helyettünk.

– Én mindenesetre nem szabad akaratomból döntöttem el, hogy a gyereket vagy a karriert választom-e – mondta Roxy. – Mindenesetre szeretnék mindent megtenni, hogy Steffinek több lehetősége legyen az életben, mint nekem volt.

Roxy ezt olyan elszánt hangon mondta, hogy Mike úgy érezte, megkérdezheti:

– És mi van az apjával?

– Az apjával?

Mike érezte, hogy kényes pontra tapintott.

– Úgy értem… jelent még valamit magának?

– Nem.

– Fennáll a lehetősége, hogy felbukkanjon?

– Nem.

– Biztos? – Az azért elég gyakran előfordul, hogy az exek megjelennek, amikor pénz áll a házhoz. Ez olyan bonyodalmakat hozna magával, amelyeket Mike inkább szeretett volna elkerülni.

– Már nincs hozzá semmi közünk – mondta Roxy éles hangon. – Miért kérdezi? Azt hittem, itt elsősorban az én apámról van szó.

– Lehetőség szerint mindent tudnom kell az ügyfelemről.

– Olyasmit is, amihez semmi köze?

– Mindenhez közöm van, ami magával kapcsolatos.

– Én határozottan más véleményen vagyok.

Mike az este folyamán már másodszor akarta megszabni neki, mit szabad, és mit nem. Itt az ideje tisztázni, hogyan fog kinézni az együttműködésük.

Mike bekanyarodott egy mellékutcába, és megállt az út szélén.

– Tisztáznunk kell néhány dolgot, Miss O’Brien. Maga fordult hozzám, és kérte a segítségemet. Ez azt jelenti, hogy együtt kell működnie velem… korlátozások nélkül. Ha azt akarom tudni, hogy mit evett múlt szombaton vacsorára, akkor meg kell mondania. Érti, miről beszélek? Ha nem… akkor nem tudunk együtt dolgozni. Világos? – kérdezte, és Roxyra nézett.

Vajon elküldi a fenébe? A lecke szükséges volt, de ezzel lehet, hogy elriasztotta a lányt – és a szerencséjét.

– Mint a nap – válaszolta Roxy. Zöld szeme ragyogott az elmenő autók lámpájának fényében.

– Remek.

Ezután hallgattak, míg meg nem érkeztek egy unalmas utcába, és megálltak egy ugyanolyan unalmas ház előtt, amelyet Mike öccse, aki építész volt, jellegtelennek nevezett volna. Mike ezen a kései órán szinte kísértetiesnek látta. Amint a kocsi megállt, Roxy kinyitotta az ajtót, látszott, hogy olyan gyorsan meg akar szabadulni Mike-tól, ahogyan csak lehet.

– Roxanne! – kiáltott utána a férfi. Lehet, hogy egy kicsit mégis túl keményen bánt vele. Mindenesetre meg kellett tudnia, hogy a lány még mindig együtt akar-e működni vele. – Megegyeztünk?

– Meg. – A válasz tisztán csengett, de Roxy hangja elárulta, hogy nem tetszik neki a helyzet.

– Ezek szerint folytatni akarja? – Mike szeretett volna teljesen biztosra menni.

– Igen. – Roxy fáradtan bólintott.

– Akkor találkozunk holnap fél tízkor az irodámban.

– Már holnap? – Roxy fáradtságát mintha elfújták volna.

– Még sok dolgot meg kell beszélnünk, és maga az egyetlen, akitől ezeket az információkat be tudom szerezni. Minél hamarabb hozzálátunk, annál jobb. El tud jönni?

– Igen – mondta Roxy –, pontosan ott leszek.

– De percre, ha kérhetem – tette hozzá Mike, mintha tele lenne a naptára. – És még valami, Roxanne. Hozzá kell szoknia, hogy ezután sok időt tölt velem. Tekintsen rám egyszerűen úgy, mintha én lennék a legjobb barátja.

Roxy még akkor is a hátában érezte Mike tekintetét, amikor az ajtóhoz ért. A legjobb barátja? Ez már nem volt olyan vicces. Roxy még abban sem volt biztos, hogy el tudja viselni Mike Templeton okoskodó, arrogáns fontoskodását. Az is meglehetősen ingerelte, hogy annyira hasonlít Steffi apjára. Meg kell tanulnia, hogy ne reagáljon olyan érzékenyen, ha róla van szó…

Mrs. Ortega lakása a harmadik emeleten volt.

– Nem volt baj Steffivel? – kérdezte Roxy, amikor kinyílt az ajtó.

– Egyáltalán nem – nyugtatta meg Mrs. Ortega, aki már jócskán hatvan fölött járt. – Ma nagy élet volt nálunk, a három unokám jött látogatóba.

Steffi összegömbölyödve feküdt a kanapén, és mélyen aludt. A jobb kezében vörös sörényes fehér műanyag pónit tartott. Csak nemrégen fedezte fel magának a lovakat, és hetek óta nem vált meg a pónijától. Roxy rámosolygott, és óvatosan felemelte. A kislány félálomban kinyitotta a szemét, és azt suttogta:

– Dusty szomjas.

– Majd odafönn adunk neki inni – ígérte Roxy.

– Jó. – Steffi bólintott, és az anyja vállába fúrta a fejét. Az ő kis angyalkája. Lehet, hogy nem kellett volna megszületnie, de idáig ő volt az egyetlen siker Roxy életében. Mindent meg fog tenni, hogy ezt a sikert ne veszélyeztesse.

Miután megbeszélt mindent Mrs. Ortegával, beszállt a liftbe. Amikor a tizenegyedik emeleten kiszállt, autógumik sivítását hallotta, a tévében ment az autós üldözés. Nem is remélte igazán, hogy a hangok nem az ő lakásából szűrődnek ki.

Ahogy kinyitotta az ajtót, fülsiketítő lárma fogadta. Egy narancsszínű kapucnis pólót viselő vézna, pattanásos kamasz hevert a kanapén. Roxy elhúzta a száját. Wayne! Amikor anyagi okokból úgy döntött, hogy szerez egy társbérlőt, Alexis a kevesek egyike volt, aki elfogadta, hogy egy négyéves gyerek is él ott. Csak a szerződés aláírása után derült ki, hogy testvére is van.

Wayne akkor állított be, amikor éppen kedve szottyant, és általában valamilyen átlátszó magyarázattal töltötte ott az éjszakát. Roxy már régen kirakta volna a szűrét, ha nincs annyira ráutalva Alexis pénzére.

Egy okkal több abban reménykedni, hogy Mike Templeton betartja az ígéretét.

– Le tudnád halkítani a tévét? – kérdezte tőle Roxy szinte suttogva.

– Minek? A gyerek úgyis alszik.

Roxy dühös pillantást vetett rá.

– Mert a liftnél is hallani.

– Halkítsd le, Wayne! – Alexis jelent meg az előszobában egy kosár ruhával. – Senki sem akarja hallani ezt a filmet.

Wayne képeket vágott, és elővette a távirányítót.

– Szia, Roxy! – Alexis a konyhaasztalra tette a kosarat. – Ma jött valaki, és utánad érdeklődött. Megtalált végül?

– Egy örökkévalóságig nyomta a csengőt, pedig olyan jól aludtam – panaszkodott Wayne.

Ó, te szegény!

– Igen, megtalált.

– Az új barátod?

– Nem, ügyvéd, és segít nekem egy ügyben, amely anyámmal van kapcsolatban.

Öt perccel ezelőtt még az autójában ült.

Hozzá kell szoknia, hogy ezután sok időt tölt velem. Roxy megborzongott.

– Milyen ügyben? Pénzről van szó? – kíváncsiskodott Wayne.

– De hiszen azt mondtad, hogy anyád nem hagyott rád egy vasat sem – jegyezte meg Alexis. – Arról van szó, amit mondott?

Roxy egy gyenge pillanatában beszélt neki erről. Igazából Alexis volt az első, aki feltételezte, hogy ebből még pénz is lehet.

– Igen.

– És tud neked segíteni? – Alexisnek akkorára tágult a szeme, hogy Roxy szinte a dollár jelét is látta benne.

– Talán.

– Olvastam, hogy a Sinclair család nagyon gazdag.

– És ha úgy van… – Roxynak semmi kedve sem volt pénzről beszélni a testvérekkel. – Csak annyit ígért, hogy utánajár a dolognak. Most le kell fektetnem Steffit, mielőtt teljesen felébred.

Szinte a csodával volt határos, hogy a kislány nem ébredt fel ebben a lármában. Valószínűleg jól elfáradt Mrs. Ortega unokáival, és úgy aludt, mint a bunda. Roxynak örülnie kellett volna, hogy Steffi jól érezte magát, de ehelyett csak a bűntudat gyötörte. Az ő feladata lett volna, hogy Steffit szórakoztassa, nem a szomszédasszonyé. Neki kellett volna elkészítenie a vacsoráját, és elalvás előtt mesét mondania. Vajon eljön az idő, amikor majd ő csinálja mindezt, vagy élete végéig csak a háttérben robotol, mint az anyja?

Lefektette Steffit az ágyába, és betakarta. A kislány befúrta a fejét a párnába, de egy pillanatra sem engedte volna el Dustyt. Roxy szeretettel simította ki a haját az arcából. Remélhetőleg Mike Templeton felfogta, mi forog itt kockán!

3. FEJEZET

– Mondjon el mindent, amit az édesanyjáról tud!

Másnap délelőtt Roxy ismét a „legjobb barátja” irodájában ült. Azt várta, hogy Mike megmossa a fejét, amiért nem tudott uralkodni magán előző este, de csalódott. Mike még kávéról és süteményről is gondoskodott.

Most pedig ott ült vele szemben a jegyzetfüzetével, és kérdéseket tett fel az édesanyjával kapcsolatban, aki a levelek megtalálása után gyakorlatilag idegennek tűnt Roxy számára.

– Alig tudok róla valamit – vallotta be. – Anyám nem volt valami bőbeszédű.

– Az lesz a legjobb, ha az elején kezdjük. Mikor házasodtak össze a szülei?

– Június 18-án. Megszöktek otthonról.

Roxy látta, ahogy a férfi leírja a dátumot. Alig lehetett kibogozni. Hogyan lehet ilyen macskakaparás-szerű írása egy olyan embernek, aki ilyen könnyen és gyorsan ír?

– Hét hónappal később pedig megszületett maga.

– Napra pontosan. Mindig sejtettem, hogy csak miattam házasodtak össze.

– Egyedüli gyerek volt?

– Mindig szerettem volna testvéreket, de csak a képzeletemben léteztek.

– Nem mindig nagy élvezet, ha az embernek testvére van – jegyezte meg Mike.

– Magának van?

– Egy öcsém és egy húgom.

Vajon a testvérei is ilyen világlátottak és műveltek? Roxy lelki szemeivel látta a három Templeton gyereket tengerészkék blézerben, tetőtől talpig úgy festettek, mintha skatulyából húzták volna ki őket.

– Ők is jogászok?

Mike megrázta a fejét. Roxy szívesen megtudott volna többet is, de ő nem árult el semmit, mintha kényes pontjára tapintott volna. Ehelyett tovább firtatta Roxy múltját:

– Él még az apja? Jobban mondva az a férfi, aki felnevelte?

– Elment Floridába, amikor még kicsi voltam. Azt hiszem, úgy gondolta, azzal, hogy feleségül vette anyámat, már apai kötelességeit is teljesítette. Csak anyám temetésén láttam viszont, ott igencsak elemében volt.

– Ezek szerint a szülei elváltak?

– Jóságos ég, dehogy! Mindketten ír katolikusok voltak, egyszerűen csak különváltan éltek két különböző államban. Én voltam a kötelék, amely feloldhatatlanul egymáshoz fűzte őket. Közben pedig anyámnak valószínűleg nem is kellett volna férjhez mennie.

– Érdekes. – Mike tovább jegyzetelt.

– Mi ezen olyan érdekes?

– Hogy nem akartak elválni. Ha az apja tudott volna Wentworthről, minden oka meglett volna rá.

– Vagy úgy! – Roxy elvett egy süteményt, és beleharapott. Kicsit sarokba szorítva érezte magát. Az édesanyja története túlságosan is emlékeztette a sajátjára.

Kinek sikerült jobban az élete? Neki vagy az édesanyjának?

– Talán mindegy volt neki… miután visszakapta a szabadságát.

– És az édesanyjának?

– Anyám valami különös nyugalmat sugárzott. Nem, igazából ez nem is jó szó rá. Valahogy mintha sohasem lett volna igazán jelen… – Roxynak eszébe jutott, hányszor ült vele szemben a kávéjával és a cigarettájával, miközben ő a müzlijét ette.

– Nagyon szerethette őt.

– Kit?

– Wentwortht, természetesen. – Mi más lett volna az oka, hogy a levelekben leírt szerelmes nőből az a kiégett, közömbös ember lett, akinek Roxy leírta?

– Hogy Connor O’Brient szerette-e, azt nem tudom.

– Annyira mindenesetre, hogy hozzámenjen feleségül – állapította meg Mike.

Roxy együttérzőn nézett rá.

– Mindketten nagyon jól tudjuk, hogy az emberek nem csak szerelemből házasodnak. Anyám esetében az számított csak, hogy gyermeket várt.

– Egy másik férfitól, valószínűleg. Vajon Connor ezért hagyta ott a családját ilyen hamar?

– Erre a kérdésre csak ő tudna válaszolni. – Roxy észrevette, hogy a sütemény maradékát a gondolataiba merülve szétmorzsolta, de már úgyis elment az étvágya. Felállt, és odament az ablakhoz. A szemben lévő házban, háttal az ablaknak egy nő telefonált. Egy másik ablakban cserepes virág állt. Roxynak az üveghez kellett szorítania az arcát, hogy az utcát is lássa.

Hallotta maga mögött a bőr nyikorgását, és egy perccel később azt érezte, hogy összeszorul a mellkasa. Mike állt közvetlenül mögötte. A bárban gyakran előfordult, hogy át kellett furakodnia a vendégek között, sőt az is, hogy valaki véletlenül meglökte. Fel sem vette, de Mike közelségétől elakadt a lélegzete.

A férfi nem szólt egy szót sem, csak állt ott, mint egy közeli barát, de Roxy hirtelen rádöbbent, hogy kettesben vannak az irodában. Tulajdonképpen mindennapi dolog, de az ő számára nagy jelentőséggel bírt. Vagy honnan eredt a vágy, hogy hátradőljön, és Mike-ra támaszkodjon?

– Jóban van a családjával? – kérdezte, mert jobb nem jutott eszébe.

– Ez nem túl fontos. Most magával foglalkozunk.

Roxy megfordult, és látta, hogy a férfi ott áll szorosan mögötte.

– Kérdezni nem lehet a legjobb barátomtól?

– Ez csak kifejezés, Miss O’Brien, semmi más. Nem kötelez arra, hogy az ember elárulja a titkait.

– Vannak titkai?

– Nincsenek.

Nyers hangja arra utalt, hogy Roxy túllőtt a célon a kérdésével. Mike elgondolkodó, sőt szomorú lett, erre utalt borús tekintete és kissé összehúzott szemöldöke. Roxynak most tűnt fel először, milyen szép a szája. Férfiaknál általában nem figyelt erre, de Mike-nál nem lehetett nem észrevenni.

Egy másodpercre találkozott a pillantásuk, és mintha szikrák pattogtak volna. Roxyt olyan érzés fogta el, amelyet nem tudott megnevezni, és a szemén látszott, hogy Mike is így van ezzel.

Olyan gyorsan, ahogyan keletkezett, már el is illant a varázsos pillanat. Mike megint józan ügyvéd lett.

– Nem szívesen veszítek el egy pert sem – mondta. – És ha a rokonaim érdeklik… nekik csak a siker számít.

Roxy értette a célzást.

– Remélem, hogy nem lesz csalódás az ügyem – mondta.

– Majd teszek ellene.

Mike ezt olyan határozott hangon mondta, hogy Roxy azt kérdezte magától, vajon kit akar meggyőzni: őt vagy saját magát.

Kedves Fiona!

Nem tudom elhinni, hogy csak két nap telt el, úgy érzem, mintha két év lenne. Biztosan őrültnek tartasz, hogy már megint írok, miután a fél éjszakát átbeszélgettük, de mindig rád gondolok. Miközben az angolprofesszor az irodalomlistát ismertette, végig a Te hangodat hallottam. Szeretem, ahogy beszélsz, órákig tudnálak hallgatni, bármit mondanál. Az is elég lenne, ha felolvasnád a bevásárlócédulát…

Mike levette a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét. Amióta Roxanne késő délelőtt elment, Wentworth leveleit olvasgatta, és próbálta kitalálni, mit érezhetett. Egy biztos volt: szegény fiút igencsak elkapta a gépszíj. Ez már az első négy levélből kiderült. Vajon tudták a szülei, hogy az egyik alkalmazottat szereti? És ha tudták… érdekelte őket? Vajon egy későbbi levélben lesz szó szakításról?

Remélhetőleg nem, mert az elintézné őt is meg Roxyt is, aki nagyon számított a pénzre. Bizonyára nem egyszerű egy bárban dolgozni és gyereket nevelni. A falatnyi „egyenruhában” hazabuszozni nap nap után. Roxy azt gondolta, senki sem veszi észre, de aki ennyit mutat a lábából, azt mindig észreveszik.

Mike gondolatai megint visszatértek a múlthoz, Grace Reynoldshoz – pedig évek óta nem gondolt rá. És az éjszakai buszozásokra, amikor bepréselődtek az utolsó ülésre, és olyasmit csináltak, ami buszon egyáltalán nem illendő. Néhányszor majdnem lebuktak, de hát éppen a veszély vonzotta őket.

Roxanne Grace-re emlékeztette, jobban mondva azokra az időkre. Természetesen van különbség egy elit egyetem filozófushallgatója és egy pincérnő között, aki egy középszerű bárban sört és koktélokat szolgál fel. Méghozzá hatalmas különbség. De egyvalamiben Roxanne nyert: arról álmodott, hogy színésznő lesz, és keményen dolgozott érte. Ugyan vesztett, de a küzdőszellem megmaradt.

Mike félretette Wentworth leveleit, és nehéz szívvel egy másik halmot vett elő. Számlákból állt, amelyekkel napok óta nem volt hajlandó foglalkozni. Amióta kilépett Ashby Gannon irodájából, világosan kirajzolódott az útja. Természetesen a sikerhez vezetett, más a Templeton családban elképzelhetetlen lett volna. Ők mindig elérték, amit akartak. Nem erre nevelték őt is?

Nem fordulhatott elő, hogy egy Templeton csődöt mondjon. Megfelelő kapcsolataik voltak, és makulátlan hírnevük.

Az első félévben minden jól ment, de aztán hirtelen kezdtek elmaradozni az ügyfelek, a kedves kollégák pedig nem akartak egy ügyet sem átadni. A múlt hónapban még a számláit sem tudta kifizetni, ebben a hónapban pedig még rosszabb volt a helyzet.

Ezért volt szüksége Roxanne ügyére, és arra, hogy sikerre vigye. Talán addig kihúzza, amíg a Sinclair család fizet. Különben pedig…

– Arra neveltünk, hogy jobb legyél mindenkinél.

– Tudom, apa.

Ekkor megszólalt a telefon, és félbeszakította a képzeletbeli párbeszédet.

– Templeton.

– Tudtam, hogy péntek délután is dolgozol.

Grant volt a hívó, az öccse.

– Mit akarsz, Grant?

– Meg sem kérdezed, hogy vagyok?

– Mert tudom, hogy jól vagy, és a sikereid egymást érik.

Grant nevetett.

– Ezzel nem akarok vitatkozni. Azért hívlak, hogy megkérdezzem, ráérsz-e holnap este. Sophie szeretné, ha elmennénk hármasban vacsorázni.

– Holnap este?

– Igen. Mindketten szeretnénk veled lenni.

Én viszont nem. Telefonon jobban meg lehet őrizni a látszatot.

– Nem tudok menni. – Mike a számlákra gondolt. – Nem mindenki engedheti meg magának, hogy csak úgy ücsörögjön.

– De te igen! – Amikor Mike nem válaszolt, Grant folytatta: – Mit szólnál a jövő héthez?

– Nem tudom… – Mike utálta, hogy kifogásokkal szerelje le az öccsét, de nem tehetett mást. – Éppen elvállaltam egy nehéz ügyet, amelyre rámegy minden időm…

– Nehéz, de érdekes?

– Aha.

Grant füttyentett.

– Régi örökösödési igény? Biztosan érdekes, és legalább valami más.

– Rugalmasnak kell lennem. Éppen azzal vagyok elfoglalva, hogy megalapozzam a DNS-teszt kérelmének szükségességét.

– Igazán kíváncsivá tettél. Ha jövő szombaton találkozunk, biztosan sokat tudsz majd mesélni.

Ezt Mike már nem tudta elhárítani.

– Hát jó – mondta –, akkor jövő szombaton.

– Remek. Addig foglalok asztalt. Biztosan jól fogjuk érezni magunkat.

– Biztosan.

Még egy ideig beszélgettek Grant legújabb tervéről, amely remeknek ígérkezett. Grantnek két évet kellett várnia a sikerre, de most végre elérte. Mike igyekezett nem irigykedni, őszintén örült az öccse sikerének.

Miután harmadszor is biztosította az öccsét, hogy betartja az ígéretét, és letette a telefont, gondolatban azonnal visszatért Roxanne-hez. Mielőtt Roxy elment, megígérte, hogy telefonál Floridába, és megkérdezi az apját Wentworthről. Mike nem irigyelte ezért a feladatért. Jóban van a családjával? Milyen gyámoltalannak és elveszettnek tűnt, miközben feltette ezt a kérdést! Mike egészen elszomorodott a gondolatra. Eddig még egyik ügyfele sem került hozzá emberileg ilyen közel, és egyikük sem volt ennyire fontos. Ez valami más… Grantnek igaza volt, Roxanne O’Brien minden vonatkozásban más.

És több. Sokkal, sokkal több.

– Ne nézz oda, de az ügyvéded megint itt van.

– Mike? – Roxy majdnem leejtette a tálcát, de Jackie nem tévedett. Az ügyvéd ugyanannál az asztalnál ült, ugyanabban a sötétkék zakóban, amelyet délelőtt viselt. – Vajon mit akar?

– Valószínűleg egy italt – jegyezte meg Dion. – Ez itt nem az irodája. Nem ülhet csak úgy ott, hogy elfoglalja a fizető vendégek elől az asztalt.

Roxy eleresztette a füle mellett Dion megjegyzését. Vajon mi indította Mike-ot arra, hogy átkeljen a fél városon, és eltöltsön még egy estét az