Paige Toon

AMIKOR MEGLÁTTALAK

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Paige Toon

AMIKOR
MEGLÁTTALAK

A mű eredeti címe

The Minute I Saw You

Text copyright © Paige Toon, 2020

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A CBS Company

All rights reserved.

Hungarian translation © Kaul Éva

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAUL ÉVA

ISBN 978 963 452 728 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Csodálatos barátainknak, Georgie és Lewis Barnesnak. Mikor lesz a következő grantchesteri kocsmatúránk? Vagy továbbra is nevezzük anyaggyűjtésnek?

Köszönetnyilvánítás

A legnagyobb köszönet téged illet, kedves olvasó! Akár velem voltál már a Lucy in the Skynál, akár most olvasod tőlem az első könyvet, nem is tudom, hogyan köszönjem meg neked, hogy ezt a regényt választottad. Imádtam Hannah és Sonny történetét írni, és remélem, te is ugyanúgy élvezted az olvasást.

Egy árveréssorozatot tervezek, amelyen dedikált példányokat lehet szerezni, és a befolyt összeg a könyvben említett jótékonysági célokat szolgálja majd. Ha érdekel a licitálás, akkor figyeld a különböző csatornáimat a közösségi médiában. Itt lehet regisztrálni: #TheHiddenPaige a www.paigetoon.com weboldalon.

Köszönetet mondok minden kritikusnak, bloggernek, booktubernek, bookstagrammernek és mindenkinek, aki valaha vette a fáradságot, hogy írjon néhány kedves szót a történeteimről. Mindig elolvasom az értékeléseiteket, és minden egyes szót fontosnak tartok, ezért kérlek, ne hagyjátok abba!

Ki szeretném fejezni a hálámat az angol Simon & Schuster kiadó tehetséges csapatának, köztük Rebecca Farrellnek, Jessica Barrattnak, Sara Jade Virtue-nak, Pip Watkinsnak, Gill Richardsonnak, Dominic Brendonnak, Hayley McMullannek, Richard Vlietstrának, Joe Roche-nak, Amy Fulwoodnak, Rachel Bazannak, Maddie Allannek, Francesca Sironinak, Judith Longnak, Amy Fletchernek, Anne O’Briennek és mindenekelőtt Suzanne Baboneau-nak, akik velem voltak a regény írásának minden fázisánál – remélem, tudjátok, mennyire értékellek titeket!

Köszönet illeti a barátaimat, akik most is elviseltek, amikor olyan emberekről fecsegtem nekik, akik nem léteznek, de elsősorban annak a nagyon kedves társaságnak, akik a regényem első változatát olvasták, és hasznos visszajelzéseket adtak: Jane Hamptonnak, Katherine Reidnek, Femke Cole-nak, Rebecca Banksnek, Dani Atkinsnek és végül, de nem utolsósorban Kimberly Atkinsnek, aki mindig elképesztően sokat tesz.

Végtelenül hálás vagyok Ali Wattsnak, az ausztrál Penguin Random House-nál a frappáns tanácsaiért, és örülök, hogy továbbra is dolgoznak a könyveim sikeréért Ausztráliában. Hasonló hálával szeretném megemlíteni Carla Grosch nevét, és a S. Fischer Verlage csapatát, akik az elmúlt tizennégy évben Németországban adják ki a könyveimet. DANKE!

Köszönetet mondok azoknak, akik az anyaggyűjtés során segítettek: Hannah Burgessnek, Sophie Burgessnek, Russnak és a David Clulow Opticians csapatának Cambridge-ben, Barry Griffithsnek a cambridge-i Jimmy’sből, Will Pearce-nek a hajléktalanok szemészeti ellátásáért fáradozó alapítványtól, a Vision Care for Homeless People-től, Emmának a cambridge-i Cyrenians hajléktalanszállóból, Will Hillnek az Anglia Ruskin Egyetem Művészeti Iskolájából, valamint dr. Lewis Barnesnak, Georgie Barnesnak és a kutyájuknak, Berrynek, aki a könyvben szereplő labrador ihletője volt.

Meg szeretném jegyezni, hogy Evelyn karakterét Debbie McGreevynek ajánlom, a néhai édesanyja tiszteletére.

Végül szeretném megköszönni a családomnak is: a szüleimnek, Vern és Jen Schuppannek, továbbá a férjem szüleinek, Ian és Helga Toonnak. És mindenekelőtt a férjemnek, Gregnek (aki rengeteget dolgozik a színfalak mögött, és utálja, amikor a köszönetnyilvánításokban áradozom róla), valamint a gyerekeimnek, Indynek és Idhának. Köszönöm, hogy elviseltétek az őrültségemet, amikor közeledett a határidő – imádlak titeket!

1. fejezet

Helló, helló…

Egy jóképű férfi áll a kirakat előtt, a járdán. Mobiltelefonja a fülén, a szemét napszemüveg takarja, de így is látszik, hogy egy kicsit összevonja a szemöldökét.

Amikor a kirakat felé fordul, észreveszem, hogy a sötét haja csak hátul és oldalt rövid. A feje tetején lévő hosszabb tincseket kiszívta a nap, és hátrasimítva viseli őket, mintha az ötvenes évek retró divatját követné.

Befejezi a beszélgetést, zsebre vágja a telefonját, és eltűnik a szemem elől, de a következő pillanatban újra felbukkan, amikor benyit az üzletbe.

– Jó reggelt! – csicsergi Abbey, és mindketten kihúzzuk magunkat a széken, miközben a férfi leveszi a napszemüvegét. – Miben segíthetek?

– Időpontom van háromnegyed tizenkettőre.

Abbey megnézi a foglalás adatait a számítógépen, a férfi pedig udvarias mosollyal felém fordul.

– Üdv! – köszönök, és a fülem mögé simítok egy kóbor tincset.

– Üdv! – válaszolja a férfi, és két ujjával hanyagul lóbálja a napszemüvegét.

Kék a szeme…

– Sonny Denton? – kérdezi Abbey, magára vonva az ügyfél figyelmét.

– Igen – erősíti meg a férfi.

Sonny? A neve is retró.

– Több mint két éve volt utoljára szemvizsgálaton?

– Valahogy úgy.

– Megkérhetem, hogy töltse ki ezt a nyomtatványt, és ellenőrizze az adatait? – Abbey a férfi kezébe nyom egy papírt, és felém int a fejével. – Utána Hannah, az optikusunk fogja kezelésbe venni.

Az alkóvban lévő bőrfotelra mutatok, az íróasztalommal szemben. Amíg a férfi néhány lépéssel átszeli a helyiséget, és leül, Abbey-vel lopva egymásra vigyorgunk.

Többször azonban nem merek ránézni. Nemrég egy hasonlóan jóképű ügyfél jött be hozzánk, és Abbey érzéki átéléssel megnyalta az ajkát, amikor elfordult. Sajnos a vendég hirtelen visszanézett, hogy kérdezzen valamit, és meglátta a mozdulatot. Majdnem félrenyeltem a teámat.

Szerencsére az eset nem jutott a főnökünk fülébe. Az üzlet tulajdonosa Umeko, az optometrista. Nagyon kedves és okos hölgy, aki magas színvonalon végzi a munkáját, és érthető módon tőlünk is ezt várja el. Csak néhány hete dolgozom itt, és nem szeretném máris elveszíteni az állásomat.

Nem szokatlan, hogy fiatalok térnek be hozzánk. Umeko magánpraxisa divatos, bár kissé drága szemüvegeket árul, amelyekkel a neves márkák rajongóit igyekszik megcélozni. A bolt Newnhamban van, Cambridge egyik elővárosában, de a városközponttól gyalog is rövid idő alatt elérhető. Az utcánkban, akárcsak a környék többi utcájában, takaros Viktória korabeli épületek sorakoznak, de a mi üzletünk a sarkon van, egy ikerházban, amelyen a szomszédos patikával osztozunk. Az út másik oldalán egy hangulatos kisbolt kínálja a portékáit, néhány házzal odébb pedig egy fodrászüzlet várja a vendégeket. Ez egy igazán kellemes része a városnak, és gyalog csak huszonöt percnyire van a Grantchester nevű falutól, ahol jelenleg lakom.

Abbey-vel a munkaidőnk nagy részét a tágas és világos első helyiségben töltjük. Abbey íróasztala a helyiség végében áll, jobbra pedig, az ablakfülkével szemben az enyém. Egy folyosó választ el minket egymástól, és a falak mentén szemüvegkereteket bemutató vitrinek sorakoznak.

A folyosóról nyílik a két vizsgálóhelyiség. Az egyik Umekóé, a másikban én dolgozom. Az a feladatom, hogy elvégezzem az előzetes vizsgálatokat, mielőtt a beteg Umekóhoz menne a végső konzultációra. Ide fogom most bevezetni Sonnyt, ha végzett a nyomtatvány kitöltésével.

– Készen van? – kérdezem, amikor feláll.

– Igen.

Elveszem tőle a papírt, és gyorsan átnézem az adatokat.

– Maga fotós? – érdeklődöm.

– Igen.

A férfi magas, de nem tornyosul túlságosan fölém – talán valamivel száznyolcvan centiméter felett lehet. Egy jó fejjel magasabb nálam. Fehér pólót, farmeringet és szűk, sötétszürke vászonnadrágot visel.

– Remek – jegyzem meg, és megállapítok még két fontos információt. Sonny Bentonban lakik, ami kocsival alig tíz percre van tőlem. És a születési dátuma alapján harminckét éves. – El kell végeznünk néhány tesztet, mielőtt bemegy Umekóhoz. Biztosan emlékszik, miről van szó, hiszen járt már itt.

Elindulok a folyosón, és nem nézek Abbey szemébe, mert nem akarok kockáztatni. Belépünk az első ajtón jobbra, és miközben a férfi elhalad mellettem, az orromat megcsapja az aftershave-je kellemes illata.

– Most lencsét visel?

– Igen. Havi kontaktlencsét. Hoztam magammal kontaktlencse-folyadékot.

– Remek. Kivenné a lencséit?

Annyira kék a szeme! És a sötét szempillák még jobban hangsúlyozzák a színét.

– Foglaljon helyet, és tegye ide az állát! – adom ki az utasítást, amikor végez a kontaktlencsével.

Készítek néhány felvételt a szemfenékről, majd átmegyünk egy másik multifunkcionális géphez, hogy megállapítsam a dioptriaértékeket.

– Régóta dolgozik itt? – kérdezi a férfi.

– Csak néhány hete.

– Mi történt a savanyú fickóval?

A férfi hátradől a vizsgálószéken, és gunyoros mosollyal ide-oda forog rajta.

– Ha Bernardról beszél, ő Skóciába költözött, hogy közelebb legyen a beteg szüleihez.

A férfi elvigyorodik.

– Nem mondhatnám, hogy hiányozni fog a szájszaga.

– Még nem került testközelbe velem.

Nem, nem!

Nem, nem, nem, nem, nem!

Ezt nem mondtam ki hangosan.

De a férfi arckifejezése arról árulkodik, hogy megtettem. Nagyra nyitja a szemét, és elvigyorodik.

– Nem úgy értettem.

A férfi felnevet, és a zavarom ellenére kellemes izgalom lesz úrrá rajtam.

– Még egy utolsó teszt van hátra – közlöm vele összeszorított fogakkal.

– Ez az a videójáték? – kérdezi reménykedve, és kihúzza magát a széken.

– A látótérvizsgálatra gondol.

– Igen. Ahol meg kell nyomni egy gombot, ha megjelenik egy mozgó vonal a széleken.

– Azt minden fiú szereti – jelentem ki mosolyogva. – De nem. Sajnos most csak a szemnyomását fogom megmérni. – Ez a vizsgálat a zöldhályog veszélyét mutatja ki. Lejjebb engedem a gépet, a tonométer funkcióhoz. – A jobb szemével kezdjük. Nézzen előre egyenesen, és ne pislogjon!

A férfi megrezzen, amikor a gép háromszor levegőt fúj a szemébe. Az eljárás nem fájdalmas, de nem is kifejezetten kellemes.

– Én ezzel végeztem is. – Összeszedem a kinyomtatott papírokat, amelyeken a retináról készült képek és a teszteredmények vannak. – Megnézem, hogy Umeko tudja-e fogadni. Nem baj, ha magára hagyom egy kicsit?

– Nem, dehogy.

Umeko az íróasztalánál ül, és szorgosan gépel.

– Sonny Denton jött időpontra – jelentem be.

– Ja, igen, Sonny – mosolyodik el Umeko, és elveszi tőlem a papírokat.

– Régi ügyfelünk? – kérdezem, és igyekszem közömbösnek tűnni.

– Kamaszkora óta az – válaszolja Umeko, a leleteket tanulmányozva. – Az apja csinálja a könyvelésünket – teszi hozzá.

Umeko már negyven éve él az Egyesült Királyságban, de még mindig erős japán akcentussal beszél. A hatvanas évei elején jár, de legalább tíz évvel fiatalabbnak tűnik, mert az arca teljesen ránctalan, és csak néhány ősz hajszál csillog a koromfekete hajában. Munka közben mindig szigorú kontyot visel, de már többször láttam különféle társasági eseményeken leengedett hajjal, amely a háta közepéig ér.

Ebből a szempontból olyan, mint az én hajam, de az övé szögegyenes, az enyém pedig hullámos, világosbarna, és természetes szőke csíkok világítanak benne. Ha dolgozom, én is összekötöm, de az én kontyom mindig egy kicsit rendetlen. Sosem lesz olyan tökéletes, mint Umekóé.

Még végighallgatom, ahogy Sonny és Umeko régi ismerősként üdvözli egymást, majd visszamegyek az íróasztalomhoz, és Abbey-re mosolygok. A kolléganőm a kezébe vesz egy újságot, és legyezni kezdi magát, mire a lófarokból kiszabadult leheletfinom, vörösesszőke tincsei lebegni kezdenek a kerek angyalarca előtt.

– Ugye milyen szexi? – kérdezi suttogva.

– Pszt! – felelem, de közben én is vigyorgok. – Úgy tűnik, már évek óta ide jár. Még nem láttad?

– Nem.

Abbey még csak egy éve dolgozik itt, tehát ez érthető.

Umeko előző üzletvezetője egy katonás nőszemély volt, aki ötvenhárom éves korában nyugdíjba ment. Ő tanította be Abbey-t. Abbey egy darabig Bernarddal dolgozott, de örült, amikor a férfi is távozott. Szerinte nem véletlen, hogy Umeko engem vett fel helyette, egy másik fiatalabb, élénkebb munkatársat – Abbey huszonhat éves, én pedig huszonhét.

Tovább rendezgetem a páciensek kartonjait, de nehezemre esik elmerülni a munkában, amikor tudom, hogy Sonny nem marad sokáig Umekónál.

És tizenöt perc múlva tényleg végez is.

Umeko kikíséri őt az első helyiségbe.

– Nézzen körül, hogy melyik nyeri el a tetszését! – biztatja a vendégét.

– Készíthetek egy teát vagy kávét? – kérdezem a férfitól. – Lattét? Kapucsínót?

A konyhában van egy szuper kávéfőző gépünk.

– Egy latténak örülnék – válaszolja a férfi.

Umekóval váltunk néhány szót a páciensünkről, miközben elkészítem neki a kávét. Csak a legszükségesebbeket beszéljük meg – Sonny többnyire kontaktlencsét visel, de szívesebben hord szemüveget, amikor a számítógépén szerkeszti a fotóit, néha késő éjszakáig.

Amikor visszamegyek az első helyiségbe, Sonny éppen egy fémkeretes szemüveget próbál fel a tükör előtt.

– Ez tetszik – jegyzi meg Abbey, miközben az asztalomra teszem a kávét.

– Szerintem egy kicsit túl világos – válaszolja a férfi. – Túl feltűnő.

– Fémkeretet szeretne? – kérdezem.

– Igen, de jobban tetszenek a középszürke árnyalatok.

– Nézze meg a Kilsgaard kereteit – javaslom, és ahhoz a vitrinhez vezetem, amelyben a dán márka több darabja is látható.

– Pont ez az a szín, amiről beszéltem. – A férfi felpróbál egyet, és megnézi magát a tükörben.

– Remekül fest – lelkendezik Abbey.

– Valóban – bólogatok. – Ezt is próbálja fel! – Mutatok Sonnynak egy másik keretet, mert nem akarom, hogy elhamarkodottan döntsön.

Felajánljuk neki, hogy nézegessen a többi vitrinben is, de végül visszatér a Kilsgaard tárolójához, és azt a keretet választja, amelyet először felpróbált.

– Át kell ugranom a nővéremhez – emlékeztet Abbey. A nővére házán felújításokat végeznek, és Abbey megígérte, hogy beengedi az egyik szakembert. – Hozzak egy másik kávét, mielőtt elmegyek? – kérdezi, miközben Sonnyval az asztalomhoz megyünk.

– Köszönöm, nem szükséges. Még ez is meleg – válaszolja a férfi, és iszik egy kortyot.

– Megkérhetem, hogy vegye fel a szemüveget? – fordulok a férfihoz, miután Abbey távozott, és felé irányítom az asztalomon lévő kis tükröt. – Tényleg nagyon jól áll – ismétlem meg. De valójában mindegyik jól állt neki, amit felpróbált. – Megnézném a méretet.

– Persze.

A férfi közelebb hajol hozzám a keskeny asztal fölött. Csodálatos az illata!

A hüvelykujjammal megérintem az arcát, miközben megigazítom a szemüveg szárait.

A férfi ajka halvány mosolyra húzódik, de gyorsan összeszorítja a száját, és megpróbálja elfojtani a mosolyát.

Az ajkamba harapok, és igyekszem én is komoly arcot vágni. A jókedve ragadós.

– Elnézést! – mentegetőzik.

– Semmi baj – motyogom, és végigtapogatom a szemüveg két szárát, hogy rendesen ülnek-e a fülén.

A férfi ajka megint megrándul.

– Bocsánat, bocsánat! – mentegetőzik, miközben egymásra vigyorgunk.

– Sokan csiklandósak, és elnevetik magukat – nyugtatom meg, és folytatom a vizsgálatot.

– Bernard nem nevettetett meg – jegyzi meg szárazon, és a hangjától megborzongok.

– Most el kell végeznem néhány mérést. – A kezembe veszek egy filctollat. – Kérem, megint nézzen rám!

A férfi egyenesen a szemembe néz, én pedig megjelölöm a lencsén azt a pontot, ahol a pupillája közepe van. Most a szokásosnál sokkal jobban feszélyez az ügyfelem közelsége, de igyekszem a feladatra koncentrálni – fontos, hogy a lencse megfelelően legyen beállítva.

– Nagyon különleges szeme van – jegyzi meg a férfi mély hangon, amikor végzek a másik szemével is.

– Igen? – Kicsit meglep a megállapítása, pedig tudom, hogy igaza van. A szemem tényleg elég szokatlan: az íriszem majdnem aranyszínű, apró pöttyök díszítik, és zöld a széle.

– Igen. – A férfi átható pillantással néz rám.

Felvonom az egyik szemöldökömet.

– Most már leveheti a szemüveget.

Gyorsabban dobog a szívem, mert érzem, ahogy figyel engem, miközben egy vonalzóval lemérem a szemüvege méreteit, és a szükséges adatokat beviszem a számítógépbe. Mire készen állunk arra, hogy a lencsék fajtáiról beszéljünk, szerencsére már újra normális a pulzusom.

– Milyen lencséket használnak? – érdeklődik a férfi.

– Zeisst – válaszolom. Egy fotóstól ez teljesen érthető kérdés. – A gépén is Zeiss objektívek vannak?

A férfi bólint.

– Néhányon igen.

– Milyen fotókat készít? – kérdezem könnyedén.

– Többnyire divatfotókat.

– Hol? Itt?

– Nem. Mindenfelé. Amszterdamban, Londonban, New Yorkban. Amszterdamban élek – magyarázza, majd az értetlen arcomat látva hozzáteszi: – A nyomtatványra a szüleim címét írtam be.

– Ja, értem. – Tehát nem helybéli. Érdekes. – Az egyik barátom néhány hónapja Amszterdamba költözött. Ezen a nyáron el kell jutnom oda.

– Bizony. Kellemes hétvégi kiruccanás lehet.

– Mikor megy vissza?

– Holnaphoz két hétre. Remélem, addig elkészül a szemüveg.

– Huszonötödikén, szombaton indul? – Megnézem az online naptáramat.

– Igen.

– Akkor semmi gond. Megbeszéljünk egy időpontot az indulása előtti napra?

Be kell állítanom az új szemüvegét, és elvégezni rajta néhány igazítást. Ez nem olyan egyszerű, hogy csak beugrik érte, és elviszi.

– Rendben.

– Ugyanebben az időben?

– Tökéletes.

– Nem akarom azt javasolni, hogy menjen máshová, de miért nem Amszterdamban csináltat szemüveget magának?

– Kedvelem Umekót. Évek óta ide járok. Még a rossz szájszagú Bernie sem tudott eltántorítani – teszi hozzá vigyorogva.

Felnevetek, és felé fordítom a számítógép képernyőjét.

– Rendben, akkor az összesen…

Meg sem rezzen az ár láttán.

– És mit csinál, amíg itt tartózkodik? – kérdezem, miközben átadja a hitelkártyáját. – Nyaral vagy dolgozik?

– A családommal töltöm a húsvétot, aztán visszamegyek dolgozni.

– Gyakran szokott hazajönni? – Beütöm az összeget a gépbe.

– Nem olyan gyakran, mint kellene.

Arra gondolok, vajon van-e barátnője Amszterdamban. Nem látok rajta jegygyűrűt.

– Végeztünk is – közlöm vele mosolyogva, és visszaadom a kártyáját. Az ujjai a kezemhez érnek, amikor elveszi, mire a karomon forróság fut végig.

– Köszönöm! Akkor ezek szerint két hét múlva találkozunk.

– Úgy tűnik.

Mindketten mosolygunk, miközben a férfi kilép az ajtón, majd még egy utolsó pillantást vet rám a válla fölött, mielőtt eltűnik a szemem elől.

Az orromhoz emelem a kezemet, és érzem rajta a borotválkozás utáni arcszeszének az illatát. Nincs kedvem kezet mosni, de bármelyik percben megérkezhet a következő ügyfél, és vele is el kell végeznem ugyanezeket a műveleteket.

Van egy érzésem, hogy az nem lesz olyan emlékezetes.

2. fejezet

– Ma van a nagy nap! – jelentem ki vigyorogva, a tükrös fürdőszobaszekrény előtt állva. Aztán a kezembe veszem a fogkefémet, és nekiállok a fogmosásnak, de közben még mindig mosolygok.

Április 24-e, péntek van. Sonny délben jön a szemüvegéért.

– Bárcsak délelőttre beszéltem volna meg azt az időpontot! – Összefogom a hajam, hajtűkkel rögzítem a kontyot, aztán felkapom a mosdó széléről az ezüst karkötőmet, és a csuklómra kattintom.

A hálószobába érve lehervad a mosoly az arcomról, mert meglátom Bertie-t az ágyamon.

– Rossz kutya!

A nagybátyám fekete labradorja bánatos szemmel néz rám, amikor csettintek az ujjammal.

– Gyere le azonnal!

Bertie feltápászkodik, és leugrik a szőnyegre. Megvakarom a fülét, mire hálásan megcsóválja a farkát. Tudja, hogy nemsokára megyünk a konyhába reggelizni, ezért nem fárasztja magát azzal, hogy lefeküdjön.

A nagybátyám, Charles világ körüli hajóúton van egészen szeptember végéig. Én vigyázok a házára, és örülök, hogy Bertie felügyelete is rám hárul. A kutya már tizenkét éves, elég öregecske, de Charles is betöltötte a nyolcvanat, és nem lesz már fiatalabb. Mindig szeretett volna részt venni egy ilyen utazáson, de a felesége nem tudta volna elviselni, hogy több száz idegennel összezárva hajózgasson. June tengeribetegségtől szenvedett, nem kedvelte az embereket, és sajnos kiderült, hogy szívbeteg is volt. Néhány éve halt meg, és Charles csak most vette rá magát arra, hogy megvalósítsa a régi álmát. De csak azzal a feltétellel, hogy visszatérek az Egyesült Királyságba, és vigyázok a házára. Nem volt ellenemre a dolog. Éppen Indiában tartózkodtam, amikor felhívott, és már egy jó ideje csak csellengtem a világban. Charles ajánlata döbbentett rá, milyen örömmel tölt el, hogy hazajöhetek.

Bertie körmei hangosan kopognak a piros járólapon, ahogy bejön velem a barátságos konyhába, majd leül a mindig meleg tűzhely elé.

A helyiségnek csak egy utcára nyíló ablaka van, ahonnan a fehér fakerítést szegélyező rózsabokrokat lehet látni. A zöld levelek között már megjelentek a halvány rózsaszín, sárga, narancssárga és élénkvörös virágok, de júniusban lesznek majd igazán szépek. June mindig vázákba tette őket, és az egész házban gyönyörködni lehetett a rózsáiban.

Bertie-nek száraz tápot szórok a táljába, majd bekapcsolom a vízforralót. Teát és pirítóst készítek magamnak, aztán az asztalhoz ülök. Odakint süt a nap, és csak néhány felhő úszik a halványkék égen.

– Tökéletes az idő ahhoz, hogy gyalog menjek be dolgozni – jegyzem meg, mire Bertie dobolni kezd a padlón a farkával. Tudja, hogy velem tart. Robert, Umeko nyugdíjas férje vigyáz rá napközben. Charlesszal jó barátok, sok-sok évvel ezelőtt, még az egyetemen találkoztak. Robert örül Bertie társaságának, és ez az érzés kölcsönös. Charles pedig nyugodt, mert tudja, hogy az öreg kutyája nem tölti magányosan a napjait. Ez a megoldás mindenkinek tökéletes.

A kék munkaruhám fölé felveszek egy kopott farmerkabátot, Bertie pedig vidáman körbetáncolja a lábamat, és közben majdnem felborít, annyira örül, hogy kimehet. Ilyenkor pont úgy viselkedik, mint kölyökkorában. Izgatottan liheg, amikor leveszem a piros pórázt a fogasról, és rácsatolom az ugyancsak piros nyakörvére. Kinyitom az ajtót, és a zsúpfedeles verandáról kilépünk a hűvös tavaszi levegőre. A pázsit még árnyékban van, és harmatos, ezért óvatosan lépkedek a kerti ösvényen, miközben Bertie a kapu felé vonszol.

Egy kocsi kanyarodik a felhajtóra. Evelyn érkezett meg a rendelőjébe. Evelyn terapeuta, és a házhoz épített helyiséget bérli. Illetve a helyiséget nem is hozzáépítették a házhoz, hanem régebben a nappali része volt, amely a leválasztás után lényegesen kisebb lett. A rendelőnek külön bejárata van az épület oldalában.

Odaintek neki, amit barátságosan viszonoz, mint mindig. Az ötvenes évei közepén jár, és vállig érő hajában már ősz tincsek látszanak, de amikor megismertem, még teljesen szőke volt.

Evelyn továbbhajt, és eltűnik a ház mögött, ahol parkolni szokott.

A városba vezető gyalogúton két pub előtt is elhaladunk Bertie-vel – Grantchesterben négy is van belőlük, méghozzá alig néhány kőhajításnyira egymástól. A helyiségek most sötétek és üresek, a kinti asztalok nyirkosak, és nem tűnnek túl hívogatónak. De minden meg fog változni, ha az idő ilyen marad a hétvégén is, ahogy jósolták.

A fű túl hosszú és vizes, ezért nem gyalogolhatunk a folyó partján, de időnként megpillantom a reggeli napfényben csillogó vizet.

Végül a zöld mezőket magunk mögött hagyjuk, és lakott területre érünk. Balra nézek, és megint meglátom a fiatal nőt, aki a szomszédos gyógyszertárban dolgozik.

Nevetve megállok, és bevárom.

– Nahát! – kiált fel, miközben felém lépked. – Ha továbbra is ilyen gyakran találkozunk, akkor be kell mutatkoznunk egymásnak.

Ez a hét olyan furcsa volt! Nemcsak munkába menet futottunk össze, hanem mindig egy időben is végeztünk. Az sem változtatott ezen, ha öt perccel korábban vagy később léptem ki az üzletből – úgy tűnik, mintha egyforma menetrend szerint közlekednénk. Ez már olyan vicces volt, hogy tegnap néhány másodpercig vártam az üzlet ajtajában, és csak utána merészkedtem ki az utcára. Nagyon meglepődtem, amikor észrevettem, hogy ő is pontosan ugyanezt csinálja a szomszédban. Döbbent arccal álltunk egymással szemben, aztán nevetésben törtünk ki, mint két dilis kamaszlány.

– A boltba megyek – szólalt meg végül a nő, a nevetéstől könnybe lábadt szemmel, miközben az ellenkező irányba mutatott.

– Rendben. Akkor viszlát holnap reggel! – kiáltottam utána, amikor elváltunk egymástól.

– Hannah vagyok – mutatkozom be most. – Ő pedig itt Bertie.

– Szia, Bertie! – A fiatal nő lehajol, és megsimogatja a kutyát. – És szia, Hannah! – teszi hozzá mosolyogva. – Matilda vagyok.

– Örülök, hogy végre megismerkedtünk.

Matilda a harmincas évei elején járhat, és sötét haja a válláig ér. Az arca egy bájos manóra emlékeztet, a kiálló arccsontja és a szeplőkkel borított pisze orra miatt. Nagyon csinos.

– Hol laksz? – érdeklődöm.

– A Selwyn Avenue-n – válaszolja, miközben felegyenesedik, és a hüvelykujjával a háta mögé mutat. – És te?

– Grantchesterben.

– Az szép. Régóta élsz ott? – Együtt folytatjuk az utunkat.

– Körülbelül hat hete. Erre a huncut kutyára vigyázok, amíg a nagybátyám távol van.

– Gyönyörű kutyus – lelkendezik Matilda, és megint megsimogatja Bertie fejét. – Mindig szerettem volna egy fekete labradort.

– És nem lehet?

– A barátommal egész nap dolgozunk, úgyhogy nem lenne helyes. Te mit csinálsz Bertie-vel?

Folytatjuk a társalgást, amíg oda nem érünk az épülethez. Megtudom, hogy Matilda és a pasija Srí Lankán töltötték a húsvétot, és ez megmagyarázza, miért nem találkoztunk már korábban.

– Viszlát ötkor! – búcsúzom el tőle viccesen, amikor megállok Robert és Umeko kapuja előtt. Az üzlet fölött lévő lakásban laknak, és a bejáratuk az épület jobb oldalán van.

– Sőt talán ebédidőben is – válaszolja Matilda, és tréfásan rám kacsint.

Felnevetek, és bekopogok az ajtón. Mire Robert lejön a lépcsőn, és ajtót nyit nekem, az én agyam már azon jár, mi fog még történni ebédidőben…

Abbey elmegy ebédelni, és egyedül hagy az üzletben, hogy fogadjam Sonnyt. Már csak percek vannak hátra az időpontig, és úgy érzem, mintha ezernyi pillangó szárnya verdesne a gyomromban.

A szememre tett megjegyzése és a távozás előtti utolsó pillantása miatt van az egész. Nem képzelődöm: érzem, hogy ő is vonzódik hozzám.

Igen, tudom, hogy holnap elutazik Amszterdamba.

De még itt van a mai este.

Elmosolyodom, de aztán gyorsan semleges arckifejezést öltök, mert tisztában vagyok vele, hogy az őrültség nem előnyös tulajdonság.

Már régen nem éreztem igazi vonzalmat egy férfi iránt, ezért könnyű elragadtatnom magam. Holnapután visszazökkenek az egyhangú hétköznapokba, és nem lesz több okom az álmodozásra.

Felsóhajtok, és idegesen dobolok az asztalon. Lefogadom, hogy van barátnője Hollandiában. Valószínűleg egy magas, gyönyörű modell, akivel egy divatfotózáson ismerkedett meg.

Most pedig késik. De el fog jönni. Abbey tegnap felhívta, és még egyszer lefixálta az időpontot.

Kinyílik az ajtó, és az egész testem összerándul.

Ő az. Fekete farmer és egy kekizöld póló van rajta.

Aztán észreveszem, hogy lehorgasztja a fejét.

– Szia! – üdvözlöm vidám hangon, megkockáztatva a tegeződést.

– Szia! – motyogja halkan.

Továbbra is a padlót nézi, de észreveszem, hogy szemüveget visel.

– Ülj le! Itt van az új szemüveged – közlöm vele, és igyekszem továbbra is könnyed hangot megütni.

Sonny közelebb lép, kihúzza a széket, és leül, de még mindig kerüli a pillantásomat. Egészen más most, mint az első alkalommal. Ez a férfi egyáltalán nem érdeklődik irántam, állapítom meg csalódottan. Teljesen félreértettem a helyzetet.

Átadom neki a divatos szemüvegtokot, és remélem, hogy némi örömöt látok rajta, de az arca teljesen közömbös marad.

Talán zavarban van. A korábbi viselkedése – ahogy rám mosolygott, és a szemembe nézett – túl heves volt. Lehet, hogy lelkiismeret-furdalása van a barátnője miatt, és megpróbálja helyrehozni a dolgot.

Biztosan erről van szó, gondolom szomorúan, miközben leveszi a régi szemüvegét. Most már én is kínosan érzem magam.

Úgy terveztem, hogy udvarias csevegésbe kezdünk, meg akartam tőle kérdezni, hogyan telt a húsvét, és mit csinált idáig Cambridge-ben, de ez a hangulat megnémít.

A férfi kinyitja a tokot, és kiveszi a Kilsgaard szemüveget.

Várjunk csak! Remeg a keze?

– Felpróbálod? – Értetlen arccal felé fordítom az asztalomon lévő tükröt.

Valami nagyon nem stimmel. A keze tényleg remeg. És látom rajta, hogy teljesen meg van rendülve. Beteg?

Sonny felém fordul, de nem nézi meg magát a tükörben. Továbbra is lesüti a szemét. Egyértelmű, hogy ma nem fog mosolyogni.

– Meg kell néznem, hogyan áll a keret – közlöm vele, mire engedelmesen és szórakozottan felém hajol.

Nagyon furcsa a hangulat a helyiségben. Feszült vagyok, miközben a szemüveg felé nyúlok.

A borostája láttán úgy vélem, már napok óta nem borotválkozhatott. A hüvelykujjam az arccsontjához ér, amikor ellenőrzöm, megfelelően fekszik-e a szemüveg szára a fülén. Kicsit megmozgatom a keretet, hogy lássam, mennyire stabil, és nem fog-e lecsúszni az orráról.

– Az egyik orrtámaszon egy kicsit állítanom kell – állapítom meg, mire leveszi a szemüveget, és visszaadja nekem.

Most nem nézi, ahogy dolgozom.

– Nem szorítja az orrodat? – kérdezem, amikor újra felveszi.

– Nem.

– És hogy látsz benne?

– Remekül.

– Körülnéznél a helyiségben? – javaslom. – Mindent élesen látsz? El tudod olvasni azt a feliratot?

A férfi nyel egyet, és bólint.

– Megnézed még egyszer a tükörben?

Sonny megrázza a fejét, leveszi a szemüveget, majd visszateszi a tokjába, és megint nyel egy nagyot.

– Sonny? – kérdezem aggódó hangon. – Jól vagy?

A férfi hirtelen a szemembe néz, és a látványtól megdermedek. Aztán olyan gyorsan áll fel, hogy majdnem hátralöki a széket.

Önkéntelenül elé lépek.

– Sonny?

– A szemüveg rendben van – motyogja, ismét kerülve a tekintetemet.

– Mi a baj?

Egy újabb fejrázás következik, majd Sonny visszaveszi a régi szemüvegét.

– Semmi. Végeztünk?

Végre rám néz, és megint végigfut a hátamon a hideg. Könnyes a szeme.

Meg vagyok döbbenve, de elsősorban aggodalmat érzek. Ám mielőtt bármit mondhatnék, Sonny megkerül, és kisiet az ajtón.

3. fejezet

Ha azt hittem, hogy ki fogom tudni verni a fejemből Sonnyt, akkor tévedtem.

Április után beköszöntött a szép május, és én továbbra is sokat gondoltam rá. De nem olyan kellemes izgalommal, mint a legelső alkalom után.

A második találkozáskor a tekintete olyan kimért, olyan sivár volt. Nem tudtam elfelejteni.

Elmeséltem Umekónak, milyen zaklatottnak tűnt, amikor eljött a szemüvegéért. Azt válaszolta, hogy nem ismeri olyan jól az apját, hogy magánügyek miatt felhívja, de megígérte, hogy legközelebb érdeklődik Sonny után, amikor a számlák és a könyvelés miatt beszélnek. Tudomásom szerint ez idáig még nem történt meg.

Május közepén, egy késő délután éppen az előkertben nyesem a rózsákat, amikor hallom, hogy kinyílik Evelyn rendelőjének az ajtaja. Nem értem a szavakat, csak a terapeuta megnyugtató, dallamos hangját hallom, és egy mély férfihang halk válaszát. Egy perccel később valószínűleg ugyanez a férfi megjelenik az épület oldalánál, és a kavicsos felhajtón az út felé tolja a kerékpárját. Meglepetten felegyenesedem. Sonny az.

A hirtelen mozdulatom odavonzza a tekintetét, és kurtán biccent felém. Aztán zavartan felvonja a szemöldökét.

– Szia, Sonny! – üdvözlöm.

– Szia! – válaszolja gépiesen, és lelassítja a lépteit.

– Hannah vagyok. Umekónál dolgozom – emlékeztetem, amikor látom, milyen értetlenül néz rám.

– Nem ismertelek fel.

Ezt meg tudom érteni. A szabadidős ruháim egészen mások, mint a szigorú egyenruha, amelyet munka közben kell viselnem. Hosszú, hullámos hajam le van engedve, és egy földig érő, halványkék alapon sárga-fehér virágmintás szoknyát viselek. A hajamban néhány tincset összefontam, és színes gyöngyökkel díszítettem, míg a többi szabadon omlik a hátamra. A csipkés, fehér felsőm hangsúlyozza a barnaságomat.

Sonny a mögöttem lévő meszelt falu, zsúpfedeles ház felé bök az állával.

– Itt laksz?

– Ez a nagybátyám háza. Ő most nincs itthon.

– Aha.

– Jó a szemüveg? – érdeklődöm.

Az új szemüvegét viseli, és nagyon jól áll neki, bár ő maga elég zaklatottnak tűnik. Kék szeme körül sötét karikák éktelenkednek, és már legalább egy hete nem borotválkozhatott, olyan borostás a beesett arca.

– Igen, remek.

Látom rajta, hogy nincs kedve társalogni, ezért nem tudom, hogyan folytassam. Nem kérdezhetem meg tőle, jól van-e, mert egyértelműen nincs jól, ha Evelynhez jár.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondom végül, és vigyázok, nehogy szánakozó arcot vágjak.

– Én is – válaszolja, majd felül a biciklire, kifordul az útra, és eltűnik a szemem elől. Folytatom a rózsabokrok metszését, de közben egymást kergetik a fejemben a gondolatok.

Miért nem ment haza Amszterdamba?

Vagy ha hazament, akkor miért jött vissza ilyen hamar?

És miért jár terápiára?

A nagybátyám nyugdíjba vonulása után Evelyn vette át a praxisát. Régebben Charles minden reggel megcsókolta June-t, majd kilépett a hátsó ajtón, és megkerülte a házat. Akkor még volt egy ajtó a nappali és a rendelő között, de nem azon keresztül ment dolgozni. Mindig azt mondogatta, hogy el akarja választani egymástól a munkáját és a magánéletét, de ez a kijelentés meglehetősen vicces volt – Charles mindig hazahozta a munkáját. Az is költői túlzás, hogy már visszavonult.

A kamaszéveim nagy részét itt töltöttem, úgyhogy tapasztalatból beszélek.

Charles olyan nekem, mintha az apám lenne, June pedig szinte az anyám volt. Van igazi apám és anyám, de őket nem lehet konvencionális szülőknek nevezni. Egy kis farmon neveltek fel, távol mindentől, ami egy kicsit is emlékeztet a civilizációra, és kis koromban otthon tanítottak. Charles és June határozott közbelépésének köszönhető, hogy tizenhárom éves koromban Cambridge-be kerültem. Sikerült rábeszélniük a szüleimet, hogy a hagyományos iskolai nevelés a javamra fog válni, és ők beleegyeztek a költözésbe.

Charles az anyám bátyja, de ők ketten ég és föld. Charles… nos, ő olyan ember, akit normálisnak neveznek, az anyám viszont egy szabad szellemű hippi, aki ritkán cselekszik a szabályok szerint. Néha furcsa ellentétet érzek a bohém gyerekkorom és a mostani helyzetem között, de ebben a pillanatban tudom, hogy ott vagyok, ahol lennem kell.

Charles az évek során nagyon sokat tett értem, és most tartozom neki ennyivel. Megérdemli, hogy kedvére utazgasson a világban, és közben biztonságban tudja az otthonát.

Evelyn kocsijának a hangja visszazökkent a jelenbe. A terapeuta a felhajtóhoz érve barátságosan odaint nekem, majd kifordul az útra. Én pedig azon töprengek, hogy a legutolsó kliensét vajon mi vitte hozzá.