Paul Hut

Sehol

Szerzői kiadás 2023

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-82135-2-3

web: paulhut-hu.webnode.hu

facebook: fb.me/paulhutbooks

Prológus

Mark Kanaman professzor fáradtan rogyott vissza a székébe a viszonylag rövid, pár évtizedet átívelő időtartamon belüli immáron ki tudja hányadik kudarc hallatán.

Lassacskán kezdte feladni a reményt:

− Már megint egy újabb sikertelen szimuláció! − legyintett dühösen. − Ugyanott tartunk mint hárminc évvel ezelőtt…

Több mint bosszúsnak érezte magát.

Majd szétvetette a düh.

A jelek szerint azonban csak őt idegesítette az ismételt kudarc:

− Mi van akkor − emelte fel mosolyogva a mutatóujját Dr. Peter McHollen −, ha kihagyjuk a szimulációt?!

A rajta kívül még a szobában tartózkodó másik tudóst szemlátomást egy cseppet sem aggasztották a lehangoló eredmények.

Márpedig ez a fajta felelőtlen flegmaság talán még a sorozatos kudarcnál is jobban idegesítette Kanamant:

− HOGY KÉPZELED?! − förmedt ingerülten a kollégájára. − EEMBERÉLETEKRŐL LEHET SZÓ!

− Kockázat mindig is lesz − vágott vissza amaz már-már rezignált nyugalommal. A vehemens kitörés szemmel láthatóan ugyanúgy nem hatotta meg, mint a sorozatos kudarcok. Illetve teljesen más hatással voltak rá a kontrollálatlanul ingerült szavak: − Talán keresned kéne magadnak egy kevésbé stresszes kutatási területet!

Ez már nyílt fenyegetés volt!

Ami kíméletlenül ráébresztette Kanamant, hogy tudományos alá- fölérendeltségi viszony ide, vagy oda, itt és most nem ő a főnök.

Sőt!

Ha megpróbálna McHollen útjába állni, az minden bizonnyal a karrierjébe is kerülhet…

Nincs menekvés?

Manu

Miután hirtelenjében újra, de összességében már vagy ezredjére rádöbbent, hogy egyszerűen képtelen megszokni a sötét világűr rémítően végtelen „mélységét”, és szó szerint erőnek-erejével kényszerítette ki magát a külső zsilipajtón… Manu megpihent egyetlen pillanatra… majd miután az űrruha derekáról lelógó biztosítókötél karabinerét az alattomosan benne munkálkodó pánik ellenére is rutinos magabiztossággal a szerelőkorláthoz kapcsolta, vontatottan „nem akarom” mozgással, mondhatni már-már majdhogynem négykézláb megindult a napvitorla beragadt „csápja” felé…

Miközben mindvégig erőnek-erejével próbálta kizárólag a hamiskás biztonságérzetet nyújtó hajótestre fókuszálni a tekintetét…

Ameddig csak lehetett.

Vagyis addig a nem egészen negyed óráig, míg el nem érte a biztos támpontokhoz ragaszkodó emberi agya által fentnek kinevezett „hajóhát” azon pontját ahonnan már nem folytathatta tovább ezt a furcsa „négykézlábasdit”… és bármennyire is ódzkodott a következményektől, muszáj volt felegyenesednie… amihez előbb a lábán viselt ormótlan csizmaorrokat egymás utánijában akkurátusan beakasztotta a speciálisan erre a célra kialakított „papucsokba”… majd a legalább ugyanannyira bumszli kesztyűbe bújtatott ujjainak ezúttal már idegesen esetlen mozdulataival kiakasztotta a karabinert… hogy szabályos lassított felvételként, szó szerint milliméterről-milliméterre nyújtóztatva ki a lábait, tétován felegyenesedhessen…

És az űrhajó jótékony „fedezékéből” kibukkanva, a Merkúr pályasugaránál jóval közelebbi, tőle alig hatvanmillió kilométerre lángoló Nap minden mást elhomályosító fénye még a speciális szűrőn keresztül is szinte azonnal elvakította!

Ösztönösen, teljes testtel félre fordulva próbálta elkapni a tekintetét a szó szerint fájdalmas látvány elől… miáltal az óvatlan mozdulat következtében a bal lába kicsúszott a tartóból… és Manu halálra váltan kapott a függőleges szerelőkorlát után…

Az inkább emlékezetből, mint tudatosan végrehajtott mozdulattal a leges-legutolsó pillanatban sikerült beakasztania a karabinert. Hajszálpontosan azelőtt, mielőtt a jobb lába is kicsúszott volna a rögzítőpapucsból.

S ezáltal pár pillanatig a halálfélelem kővé dermedt furcsa zászlajaként „lengedezett” a hajótest felett.

Miközben a perzselő hőség, meg az ijedtség együttese generálta verejték a bőre minden egyes pórusán kicsapódva elborította az egész testét… hogy a súlytalanságban az izzadságcseppek lassú méltósággal lebeghessenek bele a fülébe, az orrába, a rémült zihálástól félig nyitott szájába… valamint, fájdalmasan csípve a szemeibe…

Tehetetlen volt.

Még a verejték és a könny együttesétől elhomályosuló tekintetét sem tudta megtörölni.

Hirtelenjében az a rémisztő kényszerképzete támadt, szó szerint a semmiből, mintha hátrakötött kézzel dugták volna bele egy izzó kemencébe.

Az alig pár hónapja még a Föld azúrkék légkörének oltalmában oly kellemesen simogató napsugarak most valóságos purgatóriumi lángnyelvekként készültek elevenen, a saját levében megfőzni őt!

Az őrjítő gondolat szülte dermesztő pánik, a majd egy évtizedes „űrrutinja” ellenére képtelenné tette Manut még a szkafanderhűtés bekapcsolásához szükséges egyszerű mozdulatra is. És csupáncsak annyi volt a szerencséje, hogy a saját tehetetlensége az űrruha automatikáját egyáltalán nem befolyásolta.

Miáltal pár tizedmásodperccel később a hűtőmodul felzúgott… hogy kisvártatva az erős túlzással már-már elviselhetőnek nevezhető ötven fok körüli értékre csökkenhessen a forróság „odabent”.

Manu mégsem mozdult.

Csak hosszú-hosszú percekig szoborként „lógott” a biztosítókötélen…

Mialatt lassacskán végre sikerült megnyugodnia.

− Inkább bányásznék a Plútón − tornázta óvatos mozdulatokkal vissza a lábait a „papucsokba”…

Miközben Bryan aggodalommal átitatott hangja ráébresztette, hogy amit ő csak gondolni vélt, azok bizony kimondott szavak voltak:

− Nem értem, ismételd!

− Nem érdekes… mindjárt megbuherálom ezt a nyavalyás vitorlát…− vágta rá zavart-sietve.

Holott semmi jelentősége sem lett volna annak sem, ha megismétli az iménti „hangos gondolatot”.

Ő mégis inkább terelt.

Amit Bryan McNolen kapitány, még ha észre is vett, nagyvonalúan átsiklott felette:

− Rendben. Igyekezz! Nem szeretnék több időt elpazarolni! Mostanra nemhogy a Merkúr pályáját, de kis túlzással már a Nap-rendszert is el kellett volna hagynunk! − sürgette inkább a további kérdezősködés helyett.

Igaz még ezt sem tette túl vehemensen.

A szavai viszont, a nyilvánvaló nagyzolása ellenére is hordoztak magukban némi igazságot.

Manu tisztában volt vele, hogy igyekeznie kell, hiszen az örök mozgásban lévő univerzumban minden elvesztegetett idő végzetesen befolyásolhatta a gondosan megtervezett, és jó előre kiszámított pályájukat.

Egyszóval, még ha nem is pont a felszólítás miatt, de sietve hozzálátott a javításhoz… hogy már egyáltalán nem törődve a végletekig terhelt kondirendszer dacára a tekintetét még mindig elhomályosító verejtékkel, alig húsz perc alatt kicserélje a napvitorla vezérlőmodulját.

− Kész vagyok! Bemegyek− kiáltott bele megkönnyebbülten a sisakmikrofonba.

Majd a maró izzadságcseppektől mostanra szó szerint már semmit sem látva, majdhogynem vak tapogatózással végigvonszolta magát a szerelőkorlát mentén a zsilipkamráig…

Amely a vákuumban furcsa némafilmet játszva hangtalanul, előbb kinyílt előtte… majd ugyanolyan csöndben be is zárult mögötte…

***

És egy őrjítően hosszúra nyúlt fél perc után végre levehette a sisakot… de úgy tűnt, csakis azért, hogy a hermetikusság megszűntével szinte azonnal megrohanhassa a benti huszonkét Celsius fok „dermesztő hidege”.

Melyet „előrelátóan” a szkafander alatt mindösszesen viselt, az izzadságtól csuromvizes trikó és bugyi csak még elviselhetetlenebbé tett…

Manu reszketeg mozdulatokkal kibújt a szükségtelenné vált védőruhából…

Átlépett a belső zsilipen… és bármennyire fázott, megszabadult a csuromvizes alsóneműitől is… hogy, miközben legszívesebben a forró zuhany alá állt volna be, nagyjából szárazra törölve a testét, visszabújhasson a kifelé menet itt hagyott overalljába…

És a belső kommunikációs rendszeren keresztül szinte azonnal felcsendült Bryan hangja:

− Ezt lehetne még egyszer?! − értékelte incselkedve a „műsort”.

Egyáltalán nem hozva zavarba Manut.

Elvégre már nem az első útja volt Bryan McHolly-val.

Amelyek közül még a legrövidebb is több mint két évig tartott.

Miáltal már rengetegszer láthatták meztelenül a másikat.

Egyszóval lényegében csak szórakoztatta a dolog:

−Az tetszene mi?! − mosolygott bele a legközelebbi kamerába.

Az igazat megvallva el is várta, hogy a férfi végignézze a „műsort”.

Amit, csak most tudatosult benne, neki csinált!

A párjának!

Elvégre az ilyen, Kerubion -féle hosszú távú expedíciókra kifejlesztett két fős mély űri kutatóhajóknak ez volt a sajátosságuk: a gondosan kiválasztott legénység egyfajta házasságként élte meg a küldetést.

A szociológiai felmérések eredményei is ezt az ideális létszámot hozták ki, mint a legkevesebb konfliktust eredményező felállást. Legyen szó akár féltékenységről, akár hatalmi kérdésről.

'A Paradicsomban sem véletlen voltak csak ketten!' − csalt mosolyt Manu arcára az egyszer, ebben a témában elhangzó „Bryan-bölcsesség” felbukkanó emlékképe.

Kedvelte a férfit. Persze ebben semmi meglepő sem volt, hiszen a minél hatékonyabb együttműködés érdekében a kutatópárokat már eleve a nemi identitásuk és az egymás iránti lehetséges vonzalmuk alapján válogatták össze. Elvégre egy-egy ilyen küldetés során a két embernek végtelennek tűnő napokat kellett összezárva eltöltenie.

Márpedig ezt a nagyon-nagyon hosszú időt csak úgy volt esélyük elviselni, ha a kapcsolatuk, túlnyúlva a munkán, minden más igényüket is kielégíti.

És ez, Manu határozott véleménye szerint, az ő esetükben tökéletesen működött.

− Mindjárt fent vagyok − fordult el mosolyogva a kamerától.

***

Igaz a „parancsnoki híd” elnevezés helyett, miután azt eredetileg a több tíz, száz, esetleg ezer fős legénységgel bíró űrnaszádok vezérlőtermének megjelölésére használták, mint olyan, itt már réges-rég elvesztette a valódi szerepét, és a csupán két ember „lakta” kutatóhajón igazából a központi helyiség meghatározás találóbb lett volna, de a kis létszámú személyzet dacára is hatalmas méretek miatt a titulus mégis megmaradt.

Így Manu, akárcsak ezer évvel ezelőtt, most is a parancsnoki hídra lépett be:

− Na, indulhatunk! − húzta ki magát büszkén. − Ugye mondtam, hogy megcsinálom?!

− Szuper csajszi vagy! − válaszolt Bryan úgy, hogy közben még csak fel sem pillantott az „asztali” kijelzőről. − Ezalatt mi Reával kiszámoltuk a részleteket… szóval, tényleg indulhatunk…

Manu, habár külön-külön minden szót értett, tanácstalanul bámult a férfira… és el kellett telnie néhány másodpercnek, mire rájött, ki is az a REA.

Jobban mondva mi:

Rea, vagyis igazából MIREA, Mutiplatform Intelligent Realtime Entity Association, a két fős legénységük „harmadik” tagja, egy több munkakörnyezetes önfejlesztő számítógép, lényegében kísérleti jelleggel, először vett részt éles „bevetésen”.

'Igaz ekkor rögvest a csupa nagybetűs ISMERETLENBE!' − hasított bele Manuba immáron ki tudja hányadszorra, a küldetésük ijesztő mivolta.

És szó szerint összerándult a gyomra az ideges feszültségtől.

Amit képtelen volt magában tartani:

− Bryan, te nem félsz? − tört „felszínre” a szó szerint a lelkét marcangoló határtalan aggodalma. − Az egy dolog, hogy a sok okos prof papíron kiszámolt „valamit” − rajzolt idézőjelet a levegőbe −, de mi van, ha tévednek?!

Nem akart vészmadárnak tűnni, de egyszerűen képtelen volt továbbra is magába fojtani a gondolataiban az elindulásuk óta folyamatosan ott motoszkáló kételyt.

Az iránt küldetés iránt, amit még soha senki nem csinált végig előttük!

Azt, ahol a Merkúr pályájától elindulva egyszerre akarták befogni a Napszelet, és meglovagolni az égitestek gravitációs mezejét azért, hogy a fénysebesség közel harminc százalékáig gyorsulva elhagyhassák a Naprendszert, és elsőként jussanak el oda ahol még nem járt ember.

AZ ALFA CENTAUIRA!

Abba a hármas csillagrendszerbe ahonnan számukra már nincs visszaút!

Hiszen ezt az űrhajót kizárólag egy útra tervezték.

'CSAK ODA!'

A rémisztő gondolat hirtelenjében rádöbbentette Manut, milyen különös gonddal választották ki kettejüket erre a feladatra.

És a helyére kerülő mozaikdarabok egyértelművé tették amit tudat alatt eddig is sejtett:

'Egyáltalán nem a véletlen műve volt, hogy az elmúlt pár alkalommal következetesen Bryan mellett kaptam beosztást' − „ocsúdott” fel gondolatban. − 'A kettőnk közötti kémiát erősítették.'

Mindazonáltal a szíve mélyén nagyon is érezte, hogy mindez működött!

És Manu mostanra már valódi társként szerette a férfit…

Mégis elbizonytalanodott:

'Vajon képes leszek csak vele leélni a hátralévő életemet?'

Ezek az egymást kergető gondolatok mindössze az alatt a néhány pillanat alatt cikáztak végig az elméjén, amíg Bryan válaszát várta…

Aki végre felnézett rá:

− Persze, hogy félek − vallotta meg már-már veszélyesen őszintén. − Viszont gondolj csak bele, ha ezt megcsináljuk, híresebbek lehetünk mint előttünk bárki más! − kiáltott fel lelkesen… de hiába! A nagy szavak ellenére az egész lényéről lerítt, hogy nem csak Manut, hanem saját magát is ugyanúgy győzködnie kell:− Még a huszadik század végén útnak indított szondákat is megelőzzük… és igaz, mire az általunk szerzett információkat felhasználva megérkezhetnek az első igazi „telepesek”, akár harminc, negyven, vagy ötven év eltelik, a lényeg az, hogy nem maradunk örökre egyedül! − válaszolt önkéntelenül Manu legrejtettebb félelmére is.

És ő készségesen elfogadta az érvelését.

Egyszerűen azért mert hinni akar neki!

Elvégre a több milliárd éves univerzum távlatában a csupán röpke pillanatnak tűnő emberi élet csapdájában „vergődve” ő maga is ugyanúgy áhította a hírnév nyújtotta mesterséges halhatatlanságot, mint a férfi.

− Rendben van − szabadult meg egyetlen mozdulattal az épphogy csak az imént magára húzott ruhadarabjától… és guggolt le Bryan mellé −, de előtte szeretkezni akarok veled!

Nem tehetett róla. Hirtelenjében ellenállhatatlan kényszert érzett egy igazi stresszoldó szexre.

És minden jel arra vallott, hogy ugyanúgy a férfi is…

Bryan

− McHolly parancsnok! − „törte” apró darabokra a már hosszú-hosszú órák óta tartó kellemes csendet Rea. − Ideje lenne felvenni az utazási pozíciót!

Az érzelemmentes géphangon ugyan nem jött át a szavak mögötti sürgető tartalom, Bryan mégis pontosan tudta, hogy valóban nem várhat tovább.

− Azonnal − állt fel.

Miután Manut vagy két órája „beparancsolta” a mélyálomkapszulába, már csak ő volt ébren.

És lassacskán ő is követni fogja… de előtte még mindenképpen át akarta még egyszer nézni a számításokat.

Úgymond megnyugtatásképpen.

A szemmel láthatóan amúgy is riadt nő előtt ugyan még minden erejével igyekezett nem kimutatni, de most, hogy egyedül volt, már bevallhatta magának: egyre jobban fél.

Igen, szabályosan retteg nekivágni a csupa nagybetűs ISMERETLENNEK.

És ettől a kínzó balsejtelemtől képtelen volt szabadulni.

− Mutasd meg újra az útvonalunkat! − fordult a tér közepét uraló, leginkább egy ovális asztalra emlékeztető központi vezérlőegység felé…

A terem világítása szinte ugyanabban a másodpercben elhalványodott… és egy, az asztal fölötti hologramként megjelent a küldetésük részletesen kidolgozott térképe… amely előbb kimerevedett… aztán a láthatatlan operatőr ráközelített az űrhajójuk, a Kerubion háromdimenziós animációjára… mintegy „életre” keltve azt… és a napvitorla méltóságteljesen szétterült… hogy a hirtelenjében a huszonötszörösére növekedett felületbe beleütköző fotonkitörés mozgásba lendíthesse a hajót… amely előbb komótosan… majd pedig egyre gyorsulva maga mögött hagyta, előbb a Merkúr… azután a Vénusz… a Föld… és a Mars pályáját is… hogy a Jupitert gravitációját parittyaként használva, a Szaturnusz… az Uránusz… a Neptunusz után a Plútót… és a Kuiper-övet is maga mögé utasítva, már közel a fénysebesség harmadával, majdhogynem háromszázharmincmillió kilométer per órával száguldjon, az Alfa Centauri B körül keringő exoplanétánál véget érő, két évtizednyi útján.

Bryan balsejtelme ugyan nem múlt el, de most, miközben ki tudja hányadszorra, újfent végignézte a szimulációt, végre rádöbbent, hogy innen már nincs visszaút!

Csak egyet tehet:

Neveztessék Istennek, Allahnak, Buddhának, vagy egyszerűen csak Sorsnak, neki most erre, a parányi ember által talán fel sem fogható hatalomra kell bíznia mindkettejük életét.

− Rea, indulás! − fordult el a hologramtól…

A praktikai okokból ide telepített, és a gyorsulásból eredő hatalmas terhelések kompenzálására kifejlesztett mélyálomkapszula mindössze két lépésnyire volt tőle. Ellentétben az eredeti tervekkel, ahol a hajó tervezői előbb a híd alatt kialakított orvosi szobában, majd pedig a két szinttel lentebb található „legénységi” részlegen képzelték el őket…

Mígnem valamelyik gyakorlatiasabb mérnök végre rádöbbent, hogy egy esetleges vészhelyzetnél, ahol egyáltalán nem mindegy, hogy az „ébredés” után mennyivel sikerül a legénységnek beavatkoznia az eseményekbe, az elsődleges tényező az idő.

Bryan még egy utolsó pillantást vetett az áttetsző bura alatti zselészerű folyadékban békésen „alvó” Manura…

Majd végre ő maga is elfoglalta az „utazási” pozícióját a saját kapszulájában…

És a következő pillanatban egy halk szisszenés kíséretében rázárult a fedél… a nyakába szúródó tű pedig egyetlen apró csípés gyanánt befecskendezte a szívverése majdnem nullára csökkentéséhez elengedhetetlenül szükséges szérumot, hogy „alámerülhessen” a sötétségbe… halványan érzékelte amint ijesztő módon a teste köré… sőt!… az orrán meg a száján keresztül még a tüdejébe is betódul a „zselé”… de, még mielőtt önkéntelen kapálózásba kezdhetett volna, a tudata kikapcsolt…

Manu

Az első levegővétel fájdalmas nyilallásként hasított a tüdejébe… az ezt követő égető érzés pedig csak nagyon lassan csillapodott… jó pár percnek kellett eltelnie míg a kín végre egészen elviselhető tompa zsibongássá mérséklődött… és Manu már elég erőt érzett magában ahhoz, hogy óvatosan kinyissa a szemét…

Hogy a vezérlő energiatakarékos üzemmódban „pislákoló” halvány fényei szinte azonnal több ezer wattos reflektorokként vakíthassák el.

− A ROHADT ÉLETBE! − kapta az arca elé mindkét kezét.

Miután az évekig mozdulatlan, csak elektromosan stimulált izmai is mega „kínbombákat” robbantottak az idegrendszerében.

− ÁÁÁÁÁÁÁ! − ordított fel fájdalmasan.

− Jól van miss Garcia? − Reának, a mibenlétéből adódóan tökéletesen érzelemmentes szintetikus hangjából ezúttal már-már majdhogynem valódi aggodalmat vélt kihallani.

Ami csak olaj volt a tűzre:

− NEM! − tört ki indokolatlanul dühösen. − ROHADTUL NEM!

A több számítógép összehangolt hálózata képezte Rea programja nyilvánvalóan nem tudta értelmezni az emberi reakciót, így csak a bioszenzoraira hagyatkozva, a medicinrobot szúnyogcsípésszerű szúrásával válaszolt Manu kitörésére.

Amely legalább azonnal hatott…

És a fájdalom múlásával párhuzamosan Manu is lecsillapodott.

− Köszönöm − nézett hálásan… jobb híján az irányítópult feletti holografikus központi kijelzőre.

Mert hiába tudta az eszével, hogy csak egy géppel társalog, pszichésen mégis sokkal könnyebb volt érző emberi lényként kezelnie a mesterséges intelligenciát.

Sőt!

Titkon meg mert volna esküdni rá, hogy nem feltétlen téves elképzelése.

A sejtését azonban csak Rea tudta volna igazolni.

Már amennyiben képes értelmezni a kérdést.

Na és persze megvan hozzá a megfelelő alprogramja, melyre a mesterséges intelligenciája ráültethet egy saját maga készítette algoritmust…

'Na ebből elég!' − ripakodott némán magára Manu.

Holott érdekesnek tartotta a gondolatmenetet.

Csakhogy jelenleg még nem érezte úgy, hogy képes lenne az efféle filozofikus szintű elmélkedésre.

Egyelőre saját magát próbálta összeszedni…

Ami szép lassacskán sikerülni is látszott…

Kezdtek előjönni az emlékei…

Most már pontosan tudta hol van…

Meg azt is, hogy kivel.

− Bryan?! − nézett aggódva a másik, üres kapszulára.

− A vészelhagyási protokollt aktiválja.

Hiába hangzott el rezignált géphangon a válasz, még ez az egyetlen mondat is elég volt ahhoz, hogy Manu teljesen magához térjen:

− Mi a fene történt?! − ült fel ideges-rémülten.

Pont ugyanabban a pillanatban, amikor Bryan belépett a vezérlőbe.

− Rea, most már bekapcsolhatod a külső kamerákat! − utasította a számítógépet, mintegy válaszul Manu kérdésére.

Minek utána a szemközti falon az eddig csak halvány fényforrásként üzemelő hatalmas kijelzők hirtelen életre keltek, hogy mint valami óriás panoráma szélvédő, láthatóvá tegyék a szó szerint előttük TÁTONGÓ világűrt!

És Manu gyomra szabályosan görcsbe rándult a félelemtől.

− Mi… a… fene… ez?! − nyögte ki nagy nehezen. − És hogy kerül ide?! − bámult a Naprendszert gömbhéjként körülvevő külső Oort-felhő nagy részét teljesen kitakaró koromfekete objektumra…

A dermesztő látványától önkéntelenül is fázósan összehúzva magát.

Miközben, habár nem lett volna szükséges, de nem tudva különbséget tenni az igazi és a költői között, Rea megválaszolta a kérdést:

− Amennyiben a számításaim nem csalnak, ez itt egy fekete lyuk − közölte szolgálatkészen. − Az adatbázisom szerint az eddig ismert legkisebb. Mindösszesen egy egész hét naptömegű… mondhatni miniatűr…

Manu iménti teljes mértékben emberi reakciójával ellentétben a géphang ezúttal is tökéletesen érzelemmentes maradt, és neki ettől határozottan az a kényszerképzete támadt, mintha egy irányíthatatlan, véget nem érő rémálom főszereplője lenne.

− Még… − a hangja elcsuklott … és csak jó fél perc múlva tudta folytatni: − …kívül… vagyunk?… − nyögte ki végül.

És rettegve várta a választ.

Reától…

Mégis Bryantől felelte meg:

− Majd én! − előzte meg a férfi a mesterséges intelligenciát, nyilvánvalóan azért, hogy megakadályozza annak további, gép lévén, kíméletlen „őszinteségét”… majd belekezdett egy eléggé pocsékul kivitelezett, egyértelműen csak az ő megnyugtatására szánt, macsós magyarázatba:− Szóval, nagyon úgy fest a dolog, hogy azoknak az „őrült” csillagászoknak lett igaza, akik egy fekete lyukat feltételezték valahol a Naprendszer szélén… amelyet ráadásul, sajnálatos módon pont keresztez a pályánk… és a soha nem látott, elképesztő sebességű ámokfutásunk miatt még csak kitérni sem tudunk előle…

− Akkor lassítsunk!… a fékező hajtóművekkel… − hebegte rémülten Manu.

Holott jól tudta, ez nem olyan egyszerű:

− Ha a nemkívánatos esemény elkerülésére lenne elfogadható százalékú reális lehetőségem, még McHolly parancsnokot sem ébresztem fel! − Rea tökéletesen érzelemmentes géphangjából ezúttal mintha sértődöttség csendült volna ki. − Sajnos azonban, a jelenlegi négytized-szeres fénysebességünknek egy, a kitérőmanőverhez megfelelő mértékűre redukálásával járó negatív gyorsulási erőt a hajótest nem bírná ki.

− Akkor most már semmit sem tehetünk? − borult egyfajta félig áttetsző lepelként Manu elméjére a pánik.

Amin Bryan önelégült vigyora épphogy csak átsejlett:

− Nyugi kislány! Amit a mesterséges intelligencia nem tud megoldani, arra ott van az emberi kreativitás!

A szavaiból sütő túlzó magabiztosság azonban most nem segített.

Manu már túl jól ismerte ezt a Bryant, és most meg mert volna esküdni rá, hogy az valamit nagyon el akar titkolni előle.

Ami még az előttük tátongó rémületnél is jobban idegesítette:

− Na halljam − húzta fel a szemöldökét −, mi az amit nem akarsz elmondani nekem?!

− Oké! Rögvest megtudod a részleteket is − kerülte ki a választ a férfi −, de most gyere velem, mert nincs sok időnk!

Ezúttal ugyan egyértelműen a kapitány adta ki az utasítást, Manu ellenkezésének elsősorban mégsem ez, hanem a szavak mögötti határtalan feszültség szabott gátat…

Olyannyira, hogy amint volt, anyaszült meztelen, egyetlen hang nélkül követte az őt meg sem váró férfit…

***

− A mentőhajóhoz megyünk − szólt hátra menet közben Bryan. − Már mindent előkészítettem a kilövéshez… és csak az ideális pályaívet kell megvárunk, hogy a fekete lyuk eseményhorizontja mentén a gravitációt kihasználva, érintőleges irányban elszökhessünk…

Mire kimondta az utolsó szavakat, már mindketten a hajóhidat a mentőegységgel összekötő liftben voltak.

− És mégis hány százalékos pontosságúak ezek a röppálya adatok, amelyeket a mi tanult mérnökeink hónapokig tartó modellezéssel képesek csak kiszámítani?! − fordította ingerülten szembe magával a férfit Manu.

− Egész jó − jelent meg ismét az a jól ismert, füllentés előtti önelégült vigyor Bryan arcán… de aztán rendhagyó módon ez egyszer mégis inkább az őszinteséget választotta: −… azaz ötven százalék… vagy jól számoltam, vagy nem... szóval ennyi! − fúródott bele az övébe a férfi mélykék tekintete…

És valóban ennyi volt.

Ezt Manunak is el kellett fogadnia.

Hiszen más esélyük nem maradt…

***

A mentőegység lényegében nem volt más, mint a vezérlőközpont kicsinyített mása. Ahol az összes berendezést a belső zsilipajtó mellett jobbra és balra felállított két mélyálomkapszula, valamint a terem közepét uraló irányítópult, és ahhoz tartózó „pilótaülések” képezték.

− Csatold be magad! − „dobta” le magát Bryan a baloldalira. − Szerintem elég húzós lesz.

Majd, mintha egy láthatatlan erő csak neki akarna igazat adni, a Kerubion hangosan nyöszörögve megrázkódott.

Manunak pedig nemhogy leülni, de még megkapaszkodni sem maradt ideje.

És a testére ható tehetetlenségi erő egyszerűen magával ragadta… hogy a következő pillanatban máris „nekivágja” az irányítópultnak.

A metszően éles fájdalom hatására szinte azon nyomban elsötétült előtte minden…

Bryan

− És már itt is van az első hibás adat: a fekete lyuk gravitációs mezeje sokkal nagyobb, mint amekkorának a számításaim alapján lennie kellene − törte meg a rögzítetlen tárgyak keltette iménti „hangzavart” felváltó néma csendet Rea tökéletesen érzelemmentes közlése.