Woo-kyoung Ahn

Gondolkodási hibáink
felismeréséhez és
kiküszöböléséhez

részlet

Corvina

THINKING 101: WHY WE MAKE SO MANY ERRORS AND HOW WE CAN CHANGE OURSELVES FOR THE BETTER
Text Copyright © 2022 by Woo-kyoung Ahn
Published by arrangement with Flatiron Books. All rights reserved.

Hungarian translation © Silberer Vera, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Woo-kyoung Ahn: Thinking 101. Why We Make So Many Errors and How We Can Change Ourselves for the Better,
Flatrion Books, New York, 2022

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6927 4

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Marvinnak, Allisonnek és Nathannek

Tartalom

Bevezetés

1. A könnyedség bűvölete
Miért tűnik valami könnyűnek?

2. A megerősítési torzítás
Hol szúrjuk el, amikor azt akarjuk, hogy igazunk legyen?

3. Az okok azonosításának buktatói
Miért ne legyünk túlontúl biztosak az elismerések vagy a hibáztatások osztogatásában?

4. A példák kockázata
Miért lőhetünk mellé, amikor történetekből indulunk ki?

5. A negatív szűrés
Hogyan vihet tévútra a veszteségtől való félelem?

6. A torzított értelmezés
Miért látjuk másnak a dolgokat, mint amilyenek?

7. A nézőpont veszélyei
Miért nem értik meg mások azt, ami nekünk nyilvánvaló?

8. A késleltetett jutalom körüli bonyodalmak
Hogyan érti félre mostani énünk a későbbi énünket?

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Bevezetés

Amikor doktoranduszként kutattam az Illinois-i Egyetemen, Urbana-Champaignben, beültünk időnként egy nachosra és sörre a kognitív pszichológiai csoportunkkal. Ezeken a kiruccanásokon olyasmit is megkérdezhettünk a konzulensünktől, ami nemigen került sorra a kötöttebb egyéni megbeszéléseken. Egyszer összeszedtem a bátorságomat, és előhozakodtam egy régóta bennem motoszkáló gondolattal: „Véleménye szerint javíthat az emberek életén a kognitív pszichológia?”

Nem éreztem egészen helyénvalónak a témát, mert már elköteleztem magam a tudományterület mellett. Addigra sokfelé beszámoltam az eredményeimről a kognitív tudományi konferenciákon, és jó úton haladtam afelé, hogy elismert pszichológiai folyóiratokban publikáljam őket. Mégis nehezen tudtam elmagyarázni a középiskolai barátaimnak, hogy mi haszna a munkámnak. Aznap éppen egy olyan tanulmányon rágtam át magam, amelyben egy nyakatekert, de virtuális probléma zseniális megoldásával büszkélkedtek el a szerzők, és – a sörtől némi bátorságra kapva – végre fel mertem tenni a kérdést.

Konzulensünk híres volt a homályos válaszairól. Ha azt kérdeztem: „A vagy B legyen a következő kísérlet?”, vagy egy rejtélyes „Igen”-nel válaszolt, vagy visszakérdezett: „Maga szerint?” Ezúttal egyszerű eldöntendő kérdést tettem fel, amire röviden válaszolt: „Igen.”
Úgy éreztem, mintha legalább öt percig vártunk volna csöndben a hosszabb fejtegetésre, de nem mondott többet.

A következő, nagyjából harminc év során magam eredtem a válasz nyomába: olyan problémákon dolgozom, amelyeknek a tapasztalatait reményeim szerint az életben is felhasználhatjuk. A Yale Egyetemen, ahol 2003 óta tanítok pszichológiát, megvizsgáltam néhány torzítást, gondolkodásbeli hibát, amely tévútra vihet bennünket – és a mindennapi élethelyzetekben közvetlenül alkalmazható stratégiákat dolgoztam ki a korrigálásukra.

A kutatás céljából kiválasztott torzítások mellett egy sor olyan „gondolkodásbeli problémát” tártam fel, amely nekem és környezetemnek – a diákoknak, barátoknak, családtagoknak – is gondot okozhat. Észrevettem, hogy a diákjaim azért halogatnak egy feladatot, mert nem tudják, mennyivel rosszabb lesz később megcsinálni, mint most. Az egyik tanítványom elmesélte, hogy egy orvos félrediagnosztizálta, mert csak olyan kérdéseket tett fel neki, amelyekkel alátámaszthatta a kezdeti feltevését. Láttam, milyen boldogtalan lehet valaki, ha minden bajáért magát hibáztatja, mert a valóságnak csak az egyik oldalát veszi észre, és milyen boldogtalanságot okoznak azok, akik soha semmiben nem tartják magukat hibásnak. Megismertem, milyen frusztráltak azok a párok, akik azt hitték, világosan fejezik ki magukat, de tökéletesen félreértették egymást.

És azt is láttam, hogy a „gondolkodásbeli problémák”-ból eredő kínok messze túlmutatnak egy-egy ember életén. Ezek az alapvető hibák, torzítások nagyon sokféle társadalmi kérdésben éreztetik a hatásukat, ilyen például a politikai polarizáció, az éghajlatváltozásban való bűnrészesség, az etnikai profilalkotás, a rendőri lövöldözés és szinte minden más rossz, ami a sztereotípiákból és előítéletekből ered.

A „Gondolkodás” című kurzust azért hirdettem meg, mert meg akartam mutatni a hallgatóknak, hogyan ismerhetnek fel és oldhatnak meg – a pszichológia segítségével – néhány mindennapi problémát, és hogyan hozhatnak jobb döntéseket az életben. Úgy tűnik, valós igényt elégítettem ki, mert 2019-ben több mint 450 diák vette fel a tárgyat. Gondolom, vágytak arra a fajta útmutatásra, amelyet a pszichológia nyújthat, és egymásnak is meséltek róla. Aztán felfigyeltem egy furcsaságra: amikor a diákjaim bemutattak a kampuszra látogató rokonaiknak, gyakran szóba került, hogy azért telefonálnak haza, mert el akarják mesélni, amit az életükben felmerülő problémák kezeléséről tanultak – és néhányan a családtagoknak, még a szüleiknek is adnak tanácsot. A kollégáim hallották, amint a diákok élénken vitatkoznak a menzán az órámon tárgyalt kísérletek értelmezéséről. Amikor kívülállókkal beszélgettem az egyetemen boncolgatott kérdésekről, megkérdezték, hol hallhatnának még ilyesmiről. Mindez arra utalt, hogy az embereknek valóban szükségük van ezekre a módszerekre. Rászántam hát magam az írásra, hiszen így jóval többen megismerkedhetnek néhány kérdéskörrel.

Nyolc témát választottam ki: szerintem ezek a legfontosabbak azoknak a nehézségeknek a szempontjából, amelyekkel a diákjaim és mások (velem együtt!) nap mint nap szembesülnek. Minden fejezetben egyetlen kérdés kerül terítékre, és mindenhol, ahol szükséges, hivatkozom a tárgyaltakra, de úgy írtam meg a könyvet, hogy a fejezetek tetszőleges sorrendben olvashatók legyenek.

Bár a gondolkodásban előforduló hibákról, torzításokról beszélek, a könyv nem arról szól, hogy mi a baj velünk. A „gondolkodásbeli problémák” azért fordulnak elő, mert nagyon sajátos módon vagyunk „bedrótozva”, és gyakran nem véletlenül. Ezek a hibák sokszor a fejlett emberi gondolkodás melléktermékei, de fajunk éppen a gondolkodás miatt jutott el idáig: életben maradt, boldogul a világban. És ezért találjuk meg néha nehezen a problémák megoldását. A torzítások megszüntetése iszonyatos munkával jár.

Ha el akarjuk kerülni ezeket a hibákat, torzításokat, nem elég megtanulnunk, miről is van szó, és megjegyeznünk, hogy nem szabad elkövetnünk őket. Gondoljunk csak az álmatlanságra; amikor ránk tör, pontosan tudjuk, mi a baj – nem alszunk jól. De ha azt mondjuk egy álmatlanságban szenvedőnek, hogy aludjon többet, még egyáltalán nem segítettünk rajta. Ugyanígy van ezzel a könyvvel is: bár néhány szóba kerülő torzítás ismerős lehet, olyan recepteket kell adnunk, amelyek többet érnek annál, hogy „ezt ne csináld”. Szerencsére – és egyre több vizsgálat tanúsítja – léteznek olyan épkézláb stratégiák, amelyek segítenek „okosabban gondolkodnunk”. Ezeket a stratégiákat szem előtt tartva rájöhetünk arra, hogy mit nem tudunk irányítani, sőt arra is, hogy az eleinte ígéretesnek tűnő megoldások akár visszafelé is elsülhetnek.

A könyv tudományos kutatásokon alapul, elsősorban más kognitív pszichológusok munkáján, de saját kísérleteimen is. Sok idézett tanulmány már klasszikusnak számít – kiállta az idő próbáját –, néhány azonban a terület legújabb eredményeivel ismertet meg. Az egyetemi előadásokhoz hasonlóan az élet legkülönbözőbb területeiről vett példákkal illusztrálom az egyes problémákat. Nem véletlenül, és ennek is kiderül az oka.

Térjünk most vissza a konzulensemnek feltett kérdésre: „Javíthat az emberek életén a kognitív pszichológia?” A beszélgetés óta eltelt évek során egyre jobban hiszek abban, hogy a válasz, konzulensem találó megfogalmazásával élve, igen. Határozottan igen.

1
A könnyedség bűvölete

Miért tűnik valami könnyűnek?

A 450 férőhelyes Levinson-auditórium a Yale Egyetem egyik legnagyobb előadóterme. Hétfőn és szerdán 11:35 és 12:50 között, amikor a „Gondolkodás” című BSc-előadásomat tartom, majdnem teljesen megtelik. A túlzott magabiztosságról szóló mai előadás valószínűleg roppant szórakoztató lesz, mert néhány diákot megkérek majd, hogy jöjjön előre, és táncoljon egy K-pop-videóra.

Az előadás elején az „átlag feletti” hatásról beszélek. Egy felmérésben egymillió középiskolás diák értékelte a vezetői képességét: 70 százalék átlagon felülinek tartotta magát, 60 százalék pedig úgy gondolta, olyan jól boldogul másokkal, hogy ennek alapján a legjobb 10 százalékba tartozik. Amikor egyetemi oktatók értékelték a tanítási képességüket, kétharmaduk a legjobb 25 százalékba sorolta magát. A túlzott magabiztosság újabb példái után megkérdezem a hallgatókat: „Mit gondolnak, az amerikaiak hány százaléka tartotta magát az átlagosnál jobb autóvezetőnek?” A diákok az összes eddiginél nagyobb számokat kiabálnak be, például 80 vagy 85 százalékot, és jókat kuncognak, mert annyira durvának tartják ezeket az értékeket. De mint kiderül, még mindig alábecsülik az arányt: a helyes válasz 93 százalék.

Attól még egyáltalán nem tudjuk megtanítani a gondolkodásbeli hibákat, hogy bemutatjuk a felmérések eredményét; igyekszem elérni, hogy a hallgatók saját maguk tapasztalják meg a kognitív torzítást, és ne váljanak az „én aztán nem” torzítás áldozatává – ami azt jelenti: mások gondolkozhatnak ugyan hibásan, de nálam ez szóba sem jön. Egy diák például azt gondolja: ő nem lehet túlzottan magabiztos, mert néha bizonytalannak érzi magát. Egy másik talán azt gondolja: mivel a vizsgán nyújtott teljesítményére általában olyasmi jegyet kap, mint amilyet várt, hasonlóan jól ítéli meg, hogy hol áll a társaihoz képest az irányítás, az interperszonális kapcsolatok vagy az autóvezetési képességek terén. Itt jön a képbe a tánc.

Levetítek egy hat másodperces részt a BTS „Boy with Luv” című klipjéből, amely több mint 1,4 milliárd megtekintést ért el a YouTube-on. Szándékosan olyat választottam ki, ahol nem túl bonyolult a koreográfia. (A hivatalos videón 1:18 és 1:24 között találják meg.)

A részlet lejátszása után azt mondom a hallgatóságnak, hogy akik el tudják táncolni, amit láttak, jutalmat kapnak. Még tízszer megnézzük, sőt, egy lassított változatot is mutatok, amelyet kifejezetten azért készítettek, hogy megtanítsák a zenéhez tartozó táncot. Ezután önkéntes jelentkezőket kérek. Tíz bátor diák előre jön a gyors dicsőségszerzés reményében, a többiek hangosan buzdítják őket. Több százan biztosan úgy gondolják, hogy ők is tudják a lépéseket. Miután annyiszor megnéztem a klipet, én is úgy érzem, hogy meg tudnám csinálni – hiszen csak hat másodpercről van szó. Mi lehet ebben olyan nehéz?

A közönség azt követeli, hogy az önkéntesek ne a vetítővászon felé forduljanak, hanem a nézők felé. Elkezdődik a dal. A táncosok összevissza hadonásznak a karjukkal, ugrálnak és rúgnak, véletlenül sem egyszerre. Valaki teljesen új lépéseket talál ki. Néhányan három másodperc múlva feladják. Mindenki fetreng a nevetéstől.

A könnyedségi hatás

Ha valamit könnyen feldolgozunk gondolatban, az túlzott magabiztossághoz vezethet. Ez a könnyedségi (fluencia-) hatás többféleképpen is a hatalmába kerít bennünket.

A készségtanulás illúziója

Az előadáson rögtönzött BTS-es produkcióhoz egy olyan vizsgálat adta az ötletet, amely a könnyedség, könnyűség illúzióját tanulmányozta; ez a jelenség akkor fordulhat elő, amikor új készségeket tanulunk. A vizsgálat résztvevői egy hat másodperces videórészletet néztek meg Michael Jackson moonwalkjáról: Jacko mintha anélkül sétálna hátrafelé, hogy felemelné a lábát a földről. A lépések nem látszanak bonyolultnak, ő pedig olyan könnyednek tűnik, mintha nem is kellene odafigyelnie.

Voltak, akik csak egyszer, mások hússzor nézték meg a klipet. Ezután arra kérték őket, becsüljék meg, milyen jól menne nekik a moonwalk. Azok, akik hússzor nézték meg a videót, lényegesen magabiztosabbak voltak az eredményben, mint akik egyszer. Annyi ismétlés láttán úgy gondolták, minden apró mozdulatot megjegyeztek, és könnyen le is tudják játszani fejben. Amikor azonban eljött az igazság pillanata, és a résztvevők valóban elkezdték a moonwalkot, egyáltalán nem volt különbség a két csoport teljesítménye között. Attól, hogy hússzor nézzük végig Michael Jackson moonwalkját mindenféle gyakorlás nélkül, még nem tudjuk jobban eltáncolni annál, aki csak egyszer látta.

Gyakran bedőlünk annak az illúziónak, hogy képesek vagyunk egy nehéz feladatra, ha azt látjuk, hogy valakinek megy, mint a karikacsapás. Hányszor játszottuk már le fejben Whitney Houstontól az „A-I-A-I-O-A-I-A-I will always love you”-t, és éreztük közben, hogy nem lehet olyan nehéz eltalálni azt a magas hangot? Vagy próbáltunk meg szuflét készíteni, miután valaki megcsinálta az orrunk előtt a YouTube-on? Vagy váltottunk az „ilyen volt, ilyen lett” képek miatt más étrendre?

A könnyedén elérhetőnek, mesterinek vagy egyszerűen csak normálisnak látszó végeredmény láttán, mint amilyen egy szép magas szuflé vagy egy kisportolt ember, elkövetjük azt a hibát, hogy az eredményhez vezető folyamatot is könnyednek, simának és egyszerűnek képzeljük. Amikor egy jól érthető könyvet olvasunk, talán úgy érezzük, megírni is könnyű volt. Ha valaki nem próbált még korcsolyázni, csodálkozhat, hogy miért esik el a dupla Axel közben, hiszen sokan csípőből megcsinálják. Arra már nem gondolunk, hogy hányszor írták át azt a bizonyos könyvet, vagy mennyit gyakorolták azt a dupla Axelt. Ahogy Dolly Parton mondta: „Sokba kerül, hogy az ember ennyire olcsón nézzen ki.”

A TED-előadások szintén jól példázzák, hogy a könnyedség félrevezethet bennünket. Ezek az előadások tizennyolc percesek, a forgatókönyvük is csak hat-nyolc oldal. Az előadók mindig a témájuk szakértői, ezért talán úgy gondoljuk, hogy gyerekjáték felkészülni egy rövid előadásra, amit kiráznak a kisujjukból. A TED irányelvei szerint azonban az előadóknak heteket vagy hónapokat kell szánniuk a felkészülésre. A beszédtanárok ennél pontosabb iránymutatást adnak a TED-stílusú előadásokhoz: minden egyes perchez legalább egy óra gyakorlás tartozik. Tehát hatvanszor kell elpróbálni az előadást. És ez a körülbelül húsz óra csak a „műsor” begyakorlására vonatkozik – ehhez jönnek még azok az órák, napok és hetek, amíg az ember kitalálja, mi kerüljön bele a hat-nyolc oldalas forgatókönyvbe, és ami még fontosabb, mit kell kihagynia belőle.

A rövid prezentációkra még nehezebb felkészülni, mint a hosszabbakra, mert előadás közben már nincs idő átgondolni a következő mondatot vagy kidolgozni egy tökéletes átkötést. Egyszer megkérdeztem egy korábbi diákomat, aki már neves tanácsadó cégnél dolgozott, hogy felkészítette-e a Yale a munkájára. Azt mondta: azt az egyet azért jó lett volna megtanulni, hogyan kell meggyőzni három perc alatt egy ügyfelet. Ez a legnehezebb prezentáció, mert minden szó számít – pedig nagyon könnyűnek tűnik, ha jól csinálják.

A tudás illúziója

A könnyedség illúziója nem korlátozódik például a táncolás, az éneklés vagy az előadás képességére. A tudás esetében is előfordul ilyen illúzió. Nagyobb hitelt adunk egy felfedezésnek, ha megértjük a hozzá vezető folyamatot.

Vegyük például a szigetelőszalagot. Szinte mindenre használjuk, a kilyukadt edzőcipő befoltozásától kezdve a nadrág szárának felhajtásáig (vészhelyzetben). Egyes vizsgálatok szerint a szigetelőszalag a szemölcsöt is ugyanolyan jól, sőt néha még jobban eltávolítja, mint a bevált, cseppfolyós nitrogént alkalmazó módszer. Nehéz elhinni, de a következő magyarázat segít: a szemölcsöt vírus okozza, amely a levegőtől és a napfénytől elzárva elpusztul. Ha a szemölcsöt lefedjük a szigetelőszalaggal, pontosan ez történik. A lejátszódó folyamat ismeretében a szigetelőszalag gyógyító hatása sokkal hihetőbbnek tűnik.

Néhány korábbi munkámban ezt a jelenséget tanulmányoztam, pontosabban szólva azt, hogy könnyebben vezetünk le okot egy összefüggésből, ha el tudjuk képzelni a mögöttes mechanizmust. Hiába áll rendelkezésre minden adat, sokkal szívesebben következtetünk az okokra különösebb gondolkodás nélkül, ha el tudjuk képzelni azt az olajozott folyamatot, amellyel az eredmény létrejön. Ezzel egészen addig nincsen baj, amíg a mögöttes mechanizmus rendben van. Ha viszont tévesen hisszük azt, hogy értünk egy folyamatot, nagyobb valószínűséggel következtetünk hibásan az okokra.

Hadd említsek egy példát. A kutatás közben rábukkantam egy könyvre – The Cosmic Clocks: From Astrology to a Modern Science (A kozmikus órák: az asztrológiától a modern tudományig) –, amelyet az 1960-as években írt egy Michel Gauquelin nevű önjelölt „újasztrológus”. A könyv statisztikák bemutatásával indul (bár némelyikük megkérdőjelezhető, de tegyük most fel, hogy mindegyik igaz). Gauquelin azt állítja például, hogy azok, akik közvetlenül a Mars kelte és a Mars delelése után születtek, nagyobb valószínűséggel lesznek kiváló orvosok, tudósok vagy sportolók. Több száz vagy néha több ezer adatból kiindulva, bonyolult statisztikai számítással jutott el a következtetéseihez. Ennek ellenére nem mindenki hitt neki. Még őt is zavarba hozták saját felfedezései, és magyarázatot keresett. Elvetette azt a nem éppen tudományos hipotézist, hogy a bolygók bizonyos tehetségekkel ruházzák fel a csecsemőket születésük pillanatában. Ehelyett egy látszólag egyszerű magyarázatot kínál. Bizonyos mértékig – írja – veleszületett személyiséggel, tulajdonságokkal és intelligenciával rendelkezünk, ami azt jelenti, hogy ezek már az anyaméhben is bennünk vannak. A magzatok kémiai jeleket küldenek, amikor készen állnak a születésre, amivel megindítják a szülést. A különleges személyiségjegyekkel rendelkező magzatok már olyan gyenge gravitációs erők hatására is jelzik, ha meg akarnak születni, amelyeket a Földön kívüli események keltenek. Egy ilyen aprólékosan kitervelt magyarázat esetén még a szkeptikusok is hibázhatnak, ha a feltevés elutasítása helyett csak hümmögnek.

A tudás illúziója megmagyarázhatja néhány összeesküvés-elmélet hosszú életét is. Az a teória, hogy Lee Harvey Oswald azért ölte meg John F. Kennedyt, mert CIA-ügynök volt, erőltetettnek tűnik, de ha kiegészítjük a magyarázatot – a CIA-t nyugtalanította, ahogy az elnök a kommunizmust kezelte –, máris hihetőbbnek tűnik. A QAnon-elmélet, miszerint Trump elnök olyan sátáni pedofilok és kannibálok összeesküvése ellen harcolt titokban, akik a „háttérhatalomban” bújnak meg, állítólag egy olyan forrástól, „Q”-tól származik, aki magas szintű biztonsági engedélye révén hozzáférhetett a kormány belső anyagaihoz. Természetesen ebből semmi sem igaz, de az operatív munka szakzsargonjával megspékelt Q-posztok a tudás illúzióját keltették, ami sokakat meggyőzött az állítások igazáról.

Az irreleváns tényezőktől eredő illúzió

A könnyedségi hatás következő típusa az összes többinél alattomosabb és irracionálisabb. Az előbb már beszéltem a közeli események, jelenségek kapcsán érzékelt könnyedségi hatásról. Arról is, hogy a könnyűnek vélt távolabbi feladat esetében alábecsüljük a végrehajtás elé tornyosuló nehézségeket, és a tényekre vonatkozó elfogadhatatlan állítások elfogadhatóbbnak tűnnek az állítások mögé felvázolt mechanizmusoktól – pedig a „tények” mit sem változtak. Véleményünket azonban megzavarhatják a könnyűnek érzékelt, de teljesen irreleváns tényezők is.

Egy kísérletben arra kerestek választ, hogy a részvények piaci teljesítményével szembeni várakozást befolyásolhatja-e a részvények neve. Igen, a neveknél is fellép a könnyedségi hatás! A kutatók először kitalált neveket használtak; egy részüket könnyű volt kiejteni (Flinks, Tanley), a többit nehezebb (Ulymnius, Queown). Bár a vizsgálat résztvevői nem kaptak más információt, úgy ítélték meg, hogy a jobban kiejthető (azaz könnyebb) nevű részvények árfolyama növekedésnek indul, míg a kevésbé kiejthető (nehezebb) nevű részvényeké csökken.

Valódi részvényneveket is vizsgáltak (Southern Pacific Rail Corp., illetve Guangshen Railway Co.), és követték a New York-i tőzsdei részvényárfolyamok változását. A könnyen kiejthető nevű részvények jobban teljesítettek: ha 1000 dollárt fektettek volna be a 10 legkönnyebb, illetve a 10 legnehezebb nevű részvény kosarába, az egynapi, egyheti, hathavi és egyévi kereskedés után a „könnyű” kosár 113, 119, 277 és 333 dollárral nagyobb nyereséget hozott volna, mint a „nehéz”.

Néhányan talán felvetik, hogy ez csak azért van, mert a nehéz vállalati nevek kevésbé ismerősen csengenek az amerikai tőzsdéken kereskedők számára. Emiatt az utolsó kísérletben a vállalatok hárombetűs tőzsdei kódjainak kiejthetőségét vizsgálták. Egyesek, például a KAR (a KAR Global esetében), szavakként is kiejthetők, míg mások, például a HPQ (a Hewlett-Packard esetében), nem. Meglepő módon azok a vállalatok, amelyeknek jól kiejthető a kódja, mind a New York-i, mind az amerikai tőzsdén jelentősen jobban teljesítettek, mint a kiejthetetlen, nehéz kódú vállalatok. A hárombetűs kódok relatív könnyűségének semmi köze sem lehet a vállalatok minőségéhez – a kód teljesen önkényes –, ennek ellenére a befektetők azokat a vállalatokat, amelyeknek a kódját szóként lehet kiejteni, többre értékelték, mint a kiejthetetlen kódú cégeket.

Nem mindenkit érdekelnek a részvények, ezért most beszéljünk az internetes keresésekből fakadó, rejtett könnyedségi hatásról. Ma már bármit meg lehet guglizni. De a szakemberektől származó információk könnyű megszerzésének is van árnyoldala: túlzott magabiztossághoz vezet; az emberek azt hiszik, többet tudnak, mint valójában – még olyan témákban is, amelyeknek utána sem néztek a neten.

Egy kísérlet résztvevői ilyen kérdéseket kaptak: „Miért van szökőév?” és „Miért vannak a Holdnak fázisai?” A résztvevők egyik felének azt mondták, keressék meg a választ a neten, a másik fele nem élhetett ezzel a lehetőséggel. A kísérlet második részében az összes résztvevőnek új kérdéseket tettek fel, például: „Mi váltotta ki az amerikai polgárháborút?” és „Mitől lyukas az ementáli?” Ezeknek a kérdéseknek semmi közük sincs az első részben szereplőkhöz, így az internetet használóknak egyáltalán nem volt előnyük a többiekkel szemben. Ezért arra számítanánk, hogy a résztvevők mindkét csoportja ugyanannyira biztos vagy bizonytalan a sikeres eredményben. De azok, akik az első szakaszban használhatták a netet, még akkor is tájékozottabbnak ítélték magukat a többieknél, ha nem néztek utána a válasznak. Az irreleváns információ megszerzése elég volt az intellektuális önbizalom növeléséhez.

Mi köze a könnyedségi hatásnak az adaptációhoz?

Hiába vagyok tisztában a könnyedségi hatással, néha én is áldozatul esem neki. Egyszer megnéztem egy negyvenperces YouTube-videót egy hosszú szőrű kutya ápolásáról. A következő negyven percben mégis eredménytelenül próbáltam rendbe tenni gyönyörű havanese kutyámat, és meg kellett cáfolnom azt az Amerikai Kennel Klubtól származó kijelentést, hogy „nem számít, milyen frizurája van a havanese-nek, mert mindig aranyos”.

A kertészeti katalógusokra is rá vagyok kattanva. A kifogástalanul gondozott kertek, pláne zöldségeskertek képeit nézegetve egy egész hektárra való magot rendelek, pedig nincs akkora földem, és speciális beltéri lámpákkal csíráztatom őket. A projektre szánt tetemes idő és pénz ellenére nem dicsekedhetem sok eredménnyel. Tavaly összesen négy paprikát szüreteltem le, és háromszor ettem fodroskel-salátát. Pedig a katalógusok alapján minden olyan könnyűnek tűnt!

Több mint harminc éve tanítom és kutatom a kognitív torzításokat, gondolkodásbeli hibákat, de még mindig becsapott a YouTube-on látható kutyakozmetikus könnyedsége és a virágzó kertek csilivili fotója. Nem azért akarjuk megérteni a kognitív torzításokat, hogy felismerjük és elkerüljük őket? És ha tényleg ilyen nagy szakértő vagyok, miért dőlök be nekik?

Azért lehetünk hajlamosak a kognitív torzításokra még akkor is, amikor tudjuk, miről van szó, mert a többségük (vagy talán mindegyikük) olyan rendkívül alkalmazkodási, adaptív mechanizmusok mellékterméke, amelyek évezredek alatt fejlődtek ki, hogy segítsék fajunk életben maradását. Nem tudjuk csak úgy kikapcsolni őket.

A könnyedségi hatás abból az egyszerű jelenségből ered, amelyet a kognitív pszichológiában „metakogníció”-nak neveznek: ez annak a tudása, hogy tudunk-e valamit, például úszni, vagy tudjuk-e, mi az a fix kamatozású jelzáloghitel. A metakogníció a gondolkodás, a kogníció nagyon fontos eleme. Ha nem tudunk úszni, akkor tudjuk, hogy még akkor se menjünk be a mély vízbe, ha le akarjuk hűteni magunkat a hőségben. Ha a „fix kamatozású jelzáloghitel” nem hangzik ismerősen, akkor tudjuk, hogy a szerződés aláírása előtt ki kell derítenünk a jelentését. A metakogníció irányítja a cselekedeteinket: a tudásunkról alkotott tudás mondja meg, mit kerüljünk el, minek nézzünk utána, mibe menjünk vagy ne menjünk bele. Enélkül nem tudunk élni.

A metakogníció egyik leghasznosabb jelzése az ismerősség, a könnyűség érzése. Az, amivel már többször találkoztunk és meg tudjuk csinálni, ismerős. Ha megkérdezem valakitől, ismeri-e John Robertsont, válaszolhatja, hogy igen, nem vagy talán, attól függően, hogy mennyire hangzik ismerősen a név. Ha egy olyan autókölcsönzőben találjuk magunkat külföldön, amelynek csak kézi sebváltós autói vannak, meg kell néznünk, mennyire ismerős érzés bal lábbal kuplungolni és jobb kézzel sebességet váltani – ebből kiderül, tudjuk-e még vezetni.

Az ismerősség azonban csak heurisztika, „ökölszabály”, amellyel sok erőfeszítés nélkül találhatunk elég jó megoldásokat. Annak a meghatározásában például, hogy mekkora házat engedhet meg magának valaki, a 28 százalékos jelzáloghitel-szabály is segít: a havi törlesztőrészlet nem haladhatja meg az adózás előtti havi jövedelem 28 százalékát. Az ökölszabály nem garantálja a tökéletes megoldást. A 28 százalékos szabály csak durva közelítés; rengeteg tényezőtől függ, hogy megengedheti-e magának valaki a kiválasztott ház megvásárlását, vagy vehet-e egyáltalán házat. A metakognitív döntéshez felhasznált ismerősség- vagy könnyűségérzés is csak egyszerűsítés, amit olyankor használunk, amikor képtelenség alaposan megvizsgálni, hogy mit tudunk. Nem tehetünk minden alkalommal úszásvizsgát, amikor el kell döntenünk, hogy tudunk-e úszni, ezért az ismerősség érzésére hagyatkozunk.

Csakhogy még egy jól használható ökölszabály is bajba sodor néha. Mindenkinek a könyökén jön ki a moonwalking, ha már hússzor megnézett egy videót, de az ismerősség vagy a könnyűség érzése becsaphatja: azt hiszi, neki is megy. Ugyanígy az ültetés, trágyázás és öntözés, majd a finom, friss zöldségek leszedésének sorát is könnyű elképzelni, ami a kertészeti érzék illúzióját kelti – még egy kognitív torzításokat tanító professzorban is.

Bár a könnyűség vagy az ismerősség érzése néha tévútra vezet, abból a szempontból nagyon jó szolgálatot tesz, hogy emlékeztet bennünket arra, amit valóban tudunk. Nagy valószínűséggel ez az oka annak, hogy támaszkodunk rá – a metakogníció előnyei meghaladják azoknak az illúzióknak az árát, amelyeket előidézhet. Ez így tömény és elvont, ezért vizsgáljuk meg a kérdést egyszerűbben, egy jól ismert vizuális illúzió analógiájával, ahogyan a közgazdasági Nobel-díjas Daniel Kahneman tette a Gyors és lassú gondolkodás című híres könyvében.

A külvilág képeit szemünk a retinának nevezett képernyőre vetíti; ez a fényérzékeny szövet a szemgolyó hátsó falán helyezkedik el. Mivel a retina „lapos”, kétdimenziós képek érkeznek róla az agyunkba. A világ azonban 3D-s. Agyunk vizuális rendszere különböző eszközöket használ a világ 3D-s érzékeléséhez. Az egyiket lineáris perspektívának nevezzük: a párhuzamos vonalak látszólag egy pont felé konvergálnak a távolban, ahogy az ábrán látható. Látórendszerünk automatikusan azt feltételezi, hogy amikor két olyan vonalat látunk, amelyek egy enyészpont felé futnak össze, akkor az enyészponthoz közelebbi tárgy (az ábrán az A vonal) távolabb van tőlünk, mint az előtérben lévő tárgy (a B vonal). Mivel tudjuk, hogy a tőlünk távolabb lévő tárgyak kisebbnek tűnnek, és két azonos vízszintes vonalat látunk az összefutó vonalakkal együtt az ábra szerinti elrendezésben, akkor a látórendszerünk azt feltételezi, hogy az enyészponthoz közelebbi nagyobb. Pedig az A és a B vonal pontosan ugyanolyan hosszú, de látórendszerünk mégis azt „gondolja”, hogy az A-nak hosszabbnak kell lennie, mint amilyen. Ezt Mario Ponzo olasz pszichológusról, aki először hívta fel rá a figyelmet, Ponzo-illúziónak nevezzük. Egy vonalzóval vagy az ujjunkkal ellenőrizhetjük, hogy A és B pontosan ugyanolyan hosszú, A-t azonban így is hosszabbnak látjuk. A kognitív illúziók, például a könnyedségi hatás, ugyanígy megmaradhatnak – még akkor is, ha már tudjuk, hogy illúziók.

De ugyanolyan abszurd lenne, ha a túlzott magabiztosság elkerülése érdekében le akarnánk mondani a könnyűség érzéséről, mintha a lineáris perspektíva használatától akarnánk megválni, hogy a világot csak laposnak érzékeljük, és kiküszöböljük a Ponzo-illúziót. Az illúziók azokból a különböző támpontokból és módszerekből erednek, amelyeket azért alkalmaz a kognitív rendszer, hogy eligazodhassunk a végtelen lehetőségekkel teli, bizonytalan világban. Persze hogy érdemes együtt élnünk a Ponzo-illúzióval, ha az illúziót előidéző rendszer a világ 3D-s szerkezetének érzékelését is lehetővé teszi! És jobb, ha a könnyűség érzésére hagyatkozva ítéljük meg, mit tudunk vagy mit nem – még akkor is, ha az érzéseink időnként tévútra vezetnek bennünket.

Itt azonban vége a vizuális illúziók analógiájának. Ezek az illúziók ritkán okoznak kárt. A megalapozatlan, túlzott magabiztosságnak azonban sokkal súlyosabb következményei lehetnek az életben, mint hogy átmenetileg elcsúfítunk egy havanese kutyát vagy ötvenszer több pénzt dobunk ki négy paprikára, mint amennyibe a zöldségesnél került volna. Kellő felkészültség híján elszúrhatunk egy sorsfordító prezentációt, vagy egy részvény könnyen kiejthető nevét túlértékelve elveszíthetjük a hosszú éveken át megtakarított pénzünket. Aki fenntartás nélkül elhitte a QAnon-történeteket, a washingtoni Capitolium megszállásában is részt vehetett.

Nem elég azonban, ha tudnunk a könnyedségi hatásról és a könnyűség érzéséből eredő károkról. Hiszen amikor a szándékunk ellenére meghízunk, akkor sem elég kevesebb evésen gondolkoznunk – mivel a szervezetünk nem véletlenül van úgy beállítva, hogy vágyjunk az ételre –, hanem hatékony stratégiát kell bevetnünk a sóvárgás ellen. Ez azt jelenti, hogy jól bedrótozott metakogníciónk ellenére is megkerülhetjük a könnyedségi hatást? A válasz: igen.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Balogh-Nagy Erzsébet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Overpass Mono – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License