A szerző előszava

Majdnem olyan nehéz egyetlen könyvben összegezni a Grace Klinika tizenhét évadát, mint elvégezni egy Whipple-műtétet, ezért úgy döntöttem, azzal tisztelgek a televíziózás történetének leghosszabb kórházi sorozata előtt, hogy emléket állítok bizonyos témáknak, pillanatoknak és felejthetetlen színészeknek. Ehhez csaknem nyolcvan színésszel, íróval, producerrel, stábtaggal és televíziós döntéshozóval készítettem interjút tizenkét hónap leforgása alatt, egy súlyos, világméretű járvány kellős közepén. Egyéb jellegű elfoglaltságai, illetve a magánélet védelmére sokat adó Shonda Rhimes hihetetlen befolyása miatt nem sikerült mindenkit elérnem. (Itt van például egy idézet, amellyel az egyik interjúalany indokolta a visszautasítást: „Nem szívesen bosszantanám fel.”) Így hát azokat az archív interjúkat is felhasználtam, amelyeket én és a kollégáim készítettünk az évek folyamán az Entertainment Weekly magazinnak.

Stáblista

Színészek

ELLEN POMPEO

(Dr. Meredith Grey, 2005-től napjainkig)

PATRICK DEMPSEY

(Dr. Derek Shepherd, 2005–2015)

SANDRA OH

(Dr. Cristina Yang, 2005–2014)

ISAIAH WASHINGTON

(Dr. Preston Burke, 2005–2007, 2014)

KATHERINE HEIGL

(Dr. Izzie Stevens, 2005–2010)

T. R. KNIGHT

(Dr. George O’Malley, 2005–2009)

JUSTIN CHAMBERS

(Dr. Alex Karev, 2005–2020)

JAMES PICKENS, JR.

(Dr. Richard Webber, 2005-től napjainkig)

CHANDRA WILSON

(Dr. Miranda Bailey, 2005-től napjainkig)

KATE WALSH

(Dr. Addison Montgomery, 2005–2012)

SARA RAMIREZ

(Dr. Callie Torres, 2006–2016)

ERIC DANE

(Dr. Mark Sloan, 2006–2012)

BROOKE SMITH

(Dr. Erica Hahn, 2006–2008)

KEVIN MCKIDD

(Dr. Owen Hunt, 2008-tól napjainkig)

JESSE WILLIAMS

(Dr. Jackson Avery, 2009-től napjainkig)

SARAH DREW

(Dr. April Kepner, 2009–2018)

KIM RAVER

(Dr. Teddy Altman, 2009–2012., 2017-től napjainkig)

JESSICA CAPSHAW

(Dr. Arizona Robbins, 2009–2018)

JASON GEORGE

(Dr. Ben Warren, 2010-től napjainkig)

CAMILLA LUDDINGTON

(Dr. Jo Wilson, 2012-től napjainkig)

JERRIKA HINTON

(Dr. Stephanie Edwards, 2012–2017)

TESSA FERRER

(Dr. Leah Murphy, 2012–2014, 2017)

GAIUS CHARLES

(Dr. Shane Ross, 2012–2014)

KELLY MCCREARY

(Dr. Maggie Pierce, 2014-től napjainkig)

MARTIN HENDERSON

(Dr. Nathan Riggs, 2015–2017)

GIACOMO GIANNIOTTI

(Dr. Andrew DeLuca, 2015-től napjainkig)

KATE BURTON

(Dr. Ellis Grey, 2005-től napjainkig)

STEVEN W. BAILEY

(Joe, a csapos, 2005–2010)

MOE IRVIN

(Tyler ápoló, 2005–2014)

SARAH UTTERBACK

(Olivia Harper nővér, 2005–2018)

JOSH BYWATER

(első gyakornok, 2005)

SENDHIL RAMAMURPHY

(második gyakornok, 2005)

MONICA KEENA

(Bonnie Crasnoff, 2005–2007)

JOSEPH SIKORA

(Shane Herman, 2005)

SUNKRISH BALA

(Steve Murphy, 2005)

JEFFREY DEAN MORGAN

(Denny Duquette, 2006–2009)

KALI ROCHA

(Dr. Sydney Heron, 2006–2007)

CHRIS O’DONNELL

(Dr. Finn Dandridge, 2006)

EMBETH DAVIDTZ

(Dr. Nancy Shepherd, 2006–2019)

KYLE CHANDLER

(Dylan Young, 2006–2007)

FAITH PRINCE

(Sonya Cowlman, 2006)

MARK SAUL

(Dr. Steve Mostow, 2007–2012)

MERRIN DUNGEY

(Dr. Naomi Bennett, 2007)

AUDRA MCDONALD

(Dr. Naomi Bennett, 2007–2012)

PAUL ADELSTEIN

(Dr. Cooper Freedman, 2007–2013)

LAUREN STAMILE

(Rose nővér, 2007–2008)

MADISON LEISLE

(Lisa, 2007.)

JAMES IMMEKUS

(Andrew Langston, 2008)

ROBERT BAKER

(Dr. Charles Percy, 2009–2016)

NORA ZEHETNER

(Dr. Reed Adamson, 2009–2010)

SHARON LAWRENCE

(Robbie Stevens, 2009)

SARAH PAULSON

(Dr. Ellis Grey, 2010)

MICHAEL O’NEILL

(Gary Clark, 2010)

ART CHUDABALA

(Jerry Adams, 2010)

TINA MAJORINO

(Dr. Heather Brooks, 2012–2013)

JUSTIN BRUENING

(Matthew Taylor, 2013–2018)

HILARIE BURTON

(Dr. Lauren Boswell, 2013)

REBECCA FIELD

(Sabine McNeil, 2014)

GEENA DAVIS

(Dr. Nicole Herman, 2014–2018)

SAMANTHA SLOYAN

(Dr. Penelope Blake, 2015–2016)

MIKE MCCOLL

(Dr. Paul Costello, 2015–2019)

SAVANNAH PAIGE RAE

(Winnie, 2015)

JAICY ELLIOT

(Dr. Taryn Heim, 2017-től napjainkig)

SOPHIA ALI

(Dr. Dahlia Qadri, 2017–2019)

MATTHEW MORRISON

(Dr. Paul Stadler, 2017–2018)

ALEX LANDI

(Dr. Nico Kim, 2018-tól napjainkig)

AMY ACKER

(Dr. Kathleen Shepherd, 2019)

BEANIE FELDSTEIN

(Tess Anderson, 2020)

ROB LOWE

(eredetileg őt szánták dr. Derek Shepherd szerepére, 2005)

Írók

SHONDA RHIMES

(2005-től napjainkig)

KRISTA VERNOFF

(2005-től napjainkig)

STACY MCKEE

(2005–2018)

TONY PHELAN

(2005–2014)

JOAN RATER

(2005–2014)

MARK WILDING

(2005–2012)

HARRY WERKSMAN

(2005–2007)

ERIC BUCHMAN

(2005–2007)

JAMES D. PARRIOTT

(2005–2007, 2015)

CAROLINA PAIZ

(2006)

JENNA BANS

(2008–2012)

JEANNINE RENSHAW

(2011–2014)

ELISABETH R. FINCH

(2014-től napjainkig)

Rendezők/producerek

ZOANNE CLACK

(2005-től napjainkig)

ROB CORN

(2005–2017)

PETER HORTON

(2005–2007)

JEFF MELMAN

(2005–2007)

MARK TINKER

(2005–2008)

BILL D’ELIA

(2009–2019)

DEBBIE ALLEN

(2010-től napjainkig)

ROB HARDY

(2013–2015)

A gyártásban részt vevő munkatársak

NORMAN LEAVITT

(maszkmester, 2005–2018)

MARTY CARRILLO

(fővilágosító, 2005–2007)

MIMI MELGAARD

(jelmez, 2006–2018)

TOM BURMAN

(speciális maszkok, 2006–2018)

MATT MANIA

(bühnés, 2006–2012)

NICOLE RUBIO

(naplóvezető/Nicole mentőtiszt, 2007–2017)

Zenei előadók

ISAAC SLADE ÉS JOE KING

(The Fray)

GARY LIGHTBODY

(Snow Patrol)

INGRID MICHAELSON

Döntéshozók az ABC csatornánál

STEVE MCPHERSON

(szórakoztató műsorokért felelős igazgató, 2004–2010)

CHANNING DUNGEY

(szórakoztató műsorokért felelős igazgató, 2016–2018)

Az Entertainment Weekly munkatársai

HENRY GOLDBLATT

(főszerkesztő, 2002–2019)

JENNIFER ARMSTRONG

(vezető munkatárs, 2002–2011)

MICHAEL AUSIELLO

(rovatvezető, 2008–2011)

MELISSA MAERZ

(vezető munkatárs, 2011–2016)

RICHARD MALTZ

(képszerkesztő, 1994–2017)

NICHOLAS FONSECA

(szerkesztő, 1999–2009)

MARK HARRIS

(szerkesztő/rovatvezető, 1989–2010)

A Grace Klinikára szakosodott riporterek

KRISTIN DOS SANTOS

(rovatvezető/televíziós szakértő, E! Entertainment,
2001-től napjainkig)

LESLEY GOLDBERG

(nyugati-parti televíziós szerkesztő, The Hollywood Reporter,
2003-tól napjainkig)

Emlékszem, amikor ültünk a repülőn Isaiah Washingtonnal, T. R. Knighttal, Jim Pickensszel és Patrick Dempsevel, és Seattle-be tartottunk. A Grace Klinika harmadik évada közben történt, amikor kétségkívül népszerűségünk csúcsán voltunk. Végigsétáltunk a reptéren. Engem természetesen senki nem ismer meg, mert én író vagyok. De olyan volt, mintha a Beatles társaságában sétáltam volna. Az emberek félpercenként megállították és lefotózták őket.

Többnyire Northridge-ben forgattunk, Los Angelestől körülbelül egyórányi távolságra, de forgattunk Seattle utcáin is. Kész őrület volt. A nők megálltak munkába menet, amikor egyszer csak szemben találták magukat a Grace Klinika színészeivel. Három-négyszáz bámészkodó is összegyűlt, csak hogy nézze a forgatást. A színészek nagyon kedvesek voltak, és hagyták, hogy fényképezzék őket. Egyszer még meg is kérdeztem valakit, hogy nincs-e más dolga. „De van – válaszolta. – Már háromnegyed órája a munkahelyemen kellene lennem, de ezt nem hagyhattam ki.”

Nagyon szerettem a tévénél dolgozni.

Mark Wilding, 2005–2012 között
a Grace Klinika producere

1.

„Válassz engem, maradj velem, szeress engem!”, avagy hogyan kezdődött

A televíziózás történetének legjobb sorozatai közül számos olyan volt, amely meglehetősen szerényen indult. 1989-ben például a tesztközönségnek egyáltalán nem tetszett a Seinfeld próbaepizódja. 2000-ben a CSI volt az utolsó drámasorozat, amelyet a CBS megrendelt, mert a csatorna sokkal jobban bízott A szökevény sorozatváltozatában Tim Dalyvel a főszerepben. És aztán ott van a Grace Klinika, amely a 2005-ös évad közepén vette át a Boston Legal – Jogi játszmák című sorozat helyét, és amely egy olyan kezdő forgatókönyvíró tollából született, akinek a Neveletlen hercegnő 2: Eljegyzés a kastélyban című film volt a legkomolyabb referenciája. Shonda Rhimes és a seattle-i kórház öt szexéhes medikusáról szóló sorozat esélyei nem voltak túl fényesek. Az ABC-nek nem volt igazán szüksége egy újabb drámasorozatra, hiszen éppen akkor kezdték el vetíteni a Született feleségek és a Lost – Eltűntek című sorozatokat. Ráadásul az NBC által gyártott kihagyhatatlan kórházsorozat, a Vészhelyzet George Clooney személyében már megajándékozott minket egy McCsábítóval, bár akkor még nem tudtuk, hogy ez egy létező kategória. Ennek ellenére a szégyentelenül magabiztos Rhimes, aki a USC filmművészeti főiskolán végzett, és saját bevallása szerint kórházsorozat-függő, a fejébe vette, hogy neki valami különleges van a tarsolyában.

Shonda Rhimes (alkotó): A kórházakról mindig jó dolgok jutnak eszembe. Hiszen ott gyógyulunk meg. Az orvosokra mindenki úgy gondol, mint csodálatra méltó és mágikus lényekre, pedig valójában ők is csak dolgozó emberek.

Steve McPherson (az ABC korábbi szórakoztató műsorokért felelős igazgatója): Shonda korábban már csinált egy női haditudósítókról szóló próbaepizódot, amely mindenkinek tetszett, de akkoriban nem érdekelt minket ez a téma. Ugyanakkor mély benyomást tett ránk Shonda forgatókönyve. Úgy véltük, a csatorna megérett egy kórházsorozatra.

Peter Horton (vezető producer): Az egész a kapcsolatokról szól. Elsősorban Derek és Meredith történetéről és vonzalmáról. Két emberről, akik kimondhatatlanul vágyódnak egymás után.

Ellen Pompeo (dr. Meredith Grey): Először azt hittem, öt sebészgyakornokról és [Meredith] édesanyjáról szól.

Peter Horton: Derek és Meredith volt a sorozat két alapköve. Az egész sorozat az ő egyéjszakás kalandjukkal indul. Lefekszenek egymással, aztán jön az, hogy „Nem lehetünk együtt, mert a főnököm vagy”. Egy olyan akadály, amely éveken át ott tornyosul közöttük.

Stacy McKee (író): Az eredeti forgatókönyv nagyon hosszú volt, gyakorlatilag kivitelezhetetlen. Végül csak egy részét forgattuk le, de mivel az első epizód nyilvánvalóan nem lehet háromórás, sok mindent ki kellett vágni belőle, és át kellett helyezni a hangsúlyokat. Egy ponton felmerült, hogy Preston Burke és Richard Webber lehetnének rokonok. Néhány kapcsolat idővel talán eltolódott más irányba. De az alaptörténet változatlan maradt.

Az ABC nem ment messzire a sztárgyakornokot alakító színészért. Pompeo, a korábbi L’Oreal-modell, akinek az áttörést 2002-ben Brad Silberling Holdfényév című vígjátéka jelentette, már gyakori vendég volt az ABC-nél, mivel főszerepet játszott a csatorna Secret Service című sorozatának megbukott próbaepizódjában.

Ellen Pompeo: A csatorna nem vette meg. Nem vett meg engem… a Secret Service vezetőjeként!

Shonda Rhimes: Én meg egyre csak azt hajtogattam, hogy nekem az a lány kell a Holdfényévből. Végül valaki kibökte, hogy az a lány Ellen Pompeo, és hogy élő szerződése van az ABC-vel.

Ellen Pompeo: Azt mondtam, „Gyűlölöm az kórházsorozatokat! Folyton azt juttatják eszembe, hogy meg fogok halni.” Ők azt mondták, „Csak arra kérünk, hogy beszélj Shondával”. Úgyhogy együtt ebédeltünk a Barney Greengrassben Beverly Hillsben, és miután találkoztam vele, azt gondoltam, meg akarom csinálni ezt a sorozatot. Nagyon szimpatikus volt. Egykorúak vagyunk. Ez talán furcsán hangzik, de fekete, és én mindig jól érzem magam a fekete bőrű emberek társaságában. Még a férjem is fekete! És bíztam benne. Konkrét elképzelései voltak a sorozattal kapcsolatban.

Peter Horton: Megvan benne az a „szomszéd lány” típusú szépség. Nem egy szupermodell, nem mondanám rá, hogy káprázatos, egyszerűen csak szép. És Meredithnek pontosan ilyennek kellett lennie.

Ellen Pompeo: Onnan, ahonnan én jövök, mindenféle szórakoztatóipari háttér nélkül, az embereknek a leghalványabb fogalmuk sincs róla, hogyan kerülhetnének be a showbizniszbe. Áldottnak éreztem magam, hogy ezzel kereshetem a kenyerem.

Katherine Heiglnek valamivel több tapasztalata volt, mint Pompeónak, de neki sem volt túl sok. Korábban ő is modell volt, és szerepelt a Száguldó erőd című filmben, mielőtt főszerepet kapott a WB csatorna Roswell című sorozatának három évadában, amelyben Isabel Evanst alakította. A Grace Klinika meghallgatásán Heigl úgy próbált intelligensnek tűnni, hogy pulóvert és szemüveget viselt, a haját pedig kontyba tűzte. Még az is megfordult a fejében, hogy barnára festi a haját, hogy elhitesse Rhimesszal és Hortonnal, hogy képes eljátszani egy orvos szerepét.

Peter Horton: Nagyon nehéz olyasvalakit találni, aki nemcsak gyönyörű, de jól is játszik. Olyan, mintha egy negyvenes pasit keresnénk, aki manapság képes eljátszani egy sorozat főszerepét: mintha tűt keresnénk a szénakazalban. De Katie simán vette az akadályt. Felmerült még néhány lány neve rajta kívül, de Katie egyszerűen lesöpörte őket.

Stacy McKee: A próbaepizódban szemüveges volt. Azt hiszem, talán a haja is kontyba volt fogva az első részben. A szemüveget aztán gyorsan elhagytuk, mert kész rémálom volt, ahogy tükröződött. A szemüveg mindig megnehezíti a forgatást. Az első részben több jelenetben is látni, hogy néhány pillanatig rajta van a szemüveg, de aztán gyorsan feltolja a fejére, hogy ne tükröződjön.

A döntéshozóknak eleinte eszükbe sem jutott, hogy a házsártos Dr. Miranda Bailey szerepét egy színházi színésznőnek, Chandra Wilsonnak adják. Eredetileg a kanadai születésű színésznőt, Sandra Oht szánták erre a szerepre, aki már szerepelt az HBO Arliss című sorozatában, és Diane Lane (valamint a Grace Klinika későbbi főszereplője, Kate Walsh) oldalán a Napsütötte Toszkána című filmben.

Sandra Oh (dr. Cristina Yang): Műtősruha volt rajtam, a hajam copfba volt kötve. A meghallgatáson ott volt Shonda, Betsy Beers és Peter Horton. Állati jól ment. Aztán visszahívtak, és azt mondták: „Meg akarunk hallgatni Bailey szerepére.” De akkoriban elég nagy volt a szám, tudtam, mit akarok, és én nem akartam eljátszani Bailey-t. Megkérdeztem, mi van még. Ők azt válaszolták, hogy Cristina még szabad. Akkoriban nagyon szerettem volna valami negatív szerepet. És a próbaepizódban még ő volt a negatív szereplő, ráadásul nem volt semmi tekintélye. Bailey-nek volt tekintélye, hiszen ő volt a tanáruk.

Peter Horton: Mondtuk neki, hogy részünkről rendben. Félrevonult egy kicsit, belenézett a szövegbe, aztán visszajött, és meghallgattuk Cristina szerepére. Zseniális volt. Körülbelül ekkor kaptunk egy kazettát New Yorkból, amelyen Chandra Wilson jelentkezett Bailey szerepére. És akkor azt gondoltuk: „Azt a mindenit! Megvan Bailey és Cristina. Ehhez kétség sem fér.”

Harry Werksman (író): Bailey-t elneveztük Nácinak [a próbaepizódban]. Ha az ember találkozik Chandrával, ő a megtestesült kedvesség, szöges ellentéte annak, amit a képernyőn látunk. Figyelemre méltó. A Grace Klinikában ez mindig is csak vicc volt. Nem volt semmi negatív felhangja annak, hogy Nácinak hívtuk. Ez csak arra utalt, hogy olyan, mint egy munkafelügyelő. Mégiscsak hangzatosabb név a „Náci”, mint a „Munkafelügyelő”.

Jenna Bans (író): Shonda mindig nagyon ügyel arra, hogy ne bántson meg másokat. De arra is emlékszem, hogy nem akart kihagyni egyetlen poént sem, persze a jó értelemben. És néha egy vicc kedvéért szemet hunyunk afelett, hogy kit bántunk meg vele. Valaki úgyis mindig megsértődik. Szóval neki kitűnő érzéke van ahhoz, hogy ne mondjon semmi olyasmit, amiben személy szerint nem hisz, mégis, tudod, hű maradjon a karakterhez. És az emberek néha sértően viselkednek, és mondanak olyasmit, amit nem kellene. Az ilyen dolgokban többé-kevésbé szabad kezet kaptunk.

Chandra Wilson (dr. Miranda Bailey): Az emberek békén hagynak engem, mert azt hiszik, gonosz vagyok. Nem vagyok gonosz… Csak nem értenek meg.

Tony Phelan (író): Shondának sikerült telepakolnia az első részt olyan emberekkel, akiknek sok színpadi tapasztalata volt. Összességében talán még több is, mint amennyi televíziós. De ez azt is jelentette, hogy nagyon jól képzett színészekkel volt dolgunk.

Ezzel James Pickens Jr.-ra utalt, aki a new yorki Roundabout Theatre-rel próbált, mielőtt olyan sorozatokban kapott szerepet, mint a Félig üres és Az elnök emberei. Őt választották ki Dr. Richard Webber szerepére. T. R. Knight szintén szerepelt a Broadway-n a Függöny fel! című darabban, mielőtt megkapta élete első filmes szerepét Nathan Lane oldalán a Charlie Lawrence című rövid életű tévésorozatban.

Peter Horton: T. R. Knight remekelt a meghallgatáson George szerepében. Besétált, és olyan egyedi volt… a ritmusa, az intonációja meg minden… nem hasonlított senki másra. Olyan sok embert láttunk már, aki nagyon szégyenlősre, nagyon zavartra, és, tudod, nagyon alázatosra vette a figurát. Persze ő is megcsinálta mindezt, de hozzátett egyfajta elszántságot, amivel azt sugallta, hogy „én is vagyok olyan jó, mint a többiek”. Ez tökéletesen egyedivé tette az alakítását. T. R. már azzal kitűnt a többiek közül, hogy ő T. R.

T. R. Knight (dr. George O’Malley): Hogy kinek jöttem be? Linda Lowy [casting director] állt ki értem, amiért nagyon hálás voltam neki.

Felmerült a kérdés, hogy George meleg legyen-e a sorozatban.

Harry Werksman: Természetesen felmerült az igény, hogy egy meleg karakter is szerepeljen a sorozatban. Végül Callie lett az [első], de ő igaziból biszexuális. Emlékszem, volt erről egy vitánk. Sorra vettük a szereplőket, hogy ki lehetne meleg. George tűnt a legjobb választásnak. Alex volt a macsó, McCsábító és Burke pedig nem jöhetett szóba. Úgyhogy abban maradtunk, hogy legyen George. Fogalmunk sem volt róla, hogy T. R. meleg. Úgyhogy megbeszéltük, de úgy voltunk vele, majd meglátjuk, megállja-e a helyét ez a fordulat a történetben. Úgy voltunk vele, hogy később még visszatérünk rá. Azt hiszem, eddig jutottunk.

A hollywoodi legenda, Richard Burton lányát választották ki Ellis, Meredith anyjának szerepére. A karakter világhírű sebész volt, de szárnyaló karrierjének hirtelen véget vetett az Alzheimer-kór.

Kate Burton (dr. Ellis Grey): Negyvenhat éves voltam, és éppen valami tévés munkát kerestem. Felhívott az ügynököm, és azt mondta: „Van egy szerep. A főszereplő hölgy lányának az anyja, aki sebész, de most egy otthonban él, mert Alzheimer-kóros.” Én meg szó szerint azt gondoltam, hogy most szórakozik velem? Ellen [aki akkoriban a harmincas éveiben járt] nyilvánvalóan túl idős volt hozzá, hogy a lányom legyen.

A megfelelő színész kiválasztása Burke és McCsábító szerepére már egy kicsit macerásabb volt. Dr. Preston Burke szerepére először Paul Adelsteint szemelték ki, de a színész nem vállalta a felkérést, mert nem tudta összeegyeztetni a Csak lazán! című film forgatásával. (Adelstein később dr. Cooper Freedmanként, az Oceanside Wellness Center gyerekorvosaként tért vissza a Shondaverzumba a Grace Klinika Doktor Addison című testvérsorozatában.)

Paul Adelstein (Dr. Cooper Freedman): Shonda egyik erőssége, hogy ráírja a szerepeket az adott színészekre, úgyhogy szerintem az én Burke-öm egy egészen más állatfaj lett volna.

Isaiah Washington (Dr. Preston Burke): Engem nem is Burke szerepére hallgattak meg, hanem McCsábítóéra. Akkoriban szakállam és afrofrizurám volt, és teljesen Ben Carsonosra vettem a figurát. Shondának és nekem tetszett az ötlet, hogy egy dr. Ben Carsonhoz hasonló agysebészt személyesítsek meg. De nem így lett. Terjengett egy olyan pletyka, hogy Ellen nem akarta, hogy én játsszam a szerelmét, mert egy fekete sráccal járt. Tudni kell, hogy nem bukik a fehér pasikra. Nekem úgy jött le, hogy a pasijának nem tetszett volna, ha velem forgatja a szexjeleneteket, ezért kényelmetlenül érezte volna magát. Ezt meg tudtam érteni.

Peter Horton: A csatorna Rob Lowe-t szemelte ki Derek Shepherd szerepére. Mi nem pont olyannak képzeltük el McCsábítót, de azért találkoztunk Robbal. Választania kellett, hogy a mi sorozatunkat csinálja meg, vagy a Dr. Vegas – A szerencsedoki címűt a CBS-nek. A Dr. Vegast választotta. Mi meg bedobtuk Patrick Dempsey nevét. Akkoriban Patrick már többé-kevésbé befutott, és senki nem gondolt rá. A csatorna eleinte hallani sem akart róla, de mi tudtuk, hogy ő lesz a mi emberünk.

Tony Phelan: Rob Lowe! Akkor az első epizód egészen más irányt vett volna.

Rob Lowe (színész): A válogató óriási volt! Az igazi, őszinte ok Les Moonves [a CBS Corps. korábbi elnöke] ajánlata volt. Ő egy visszautasíthatatlan ajánlatot tett, az ABC viszont nem ígért semmit. Nem mondott semmit. A CBS-szel gördülékenyebben mentek a tárgyalások. A forgatókönyveket nem lehetett összehasonlítani. A Dr. Vegasszal kapcsolatban nagyon jó megérzéseim voltak. De a Grace Klinika is nagyszerű volt. A megérzéseimre hallgattam a forgatókönyv kapcsán. A többi, ahogy mondani szokták, már McCsábító.

Patrick Dempsey (Dr. Derek Shepherd): Épp egy ilyen főszerepre volt szükségem. Az emberek elkönyveltek olyannak, amilyennek az évekkel azelőtt játszott szerepeim alapján elképzeltek. Már kezdett elegem lenni belőle.

Ellen Pompeo: Természetesen volt benne szerepem, hogy Patricket választották. De a végső döntés nem az enyém, a csatorna mondja ki az utolsó szót. Látták, hogy működik köztünk a kémia. Az utolsó fordulóban öt vagy hat srác maradt bent, én pedig mind az öttel végigcsináltam a meghallgatást. Aztán azt hiszem, csak hármat vagy négyet mutattak meg a csatornának. És amikor ők is megnézték a meghallgatást, számukra is azonnal nyilvánvaló volt, hogy Patrick és köztem volt a legnagyobb összhang.

Patrick Dempsey: Ellennel megvolt köztünk a varázs. Könnyen ment vele a játék. Éreztük egymás rezdüléseit. Mintha varázsütésre ment volna minden, mégis nagyon profi volt.

Shonda Rhimes: Az első részben úgy hívtuk, „Dr. McDugjMeg”. A [McCsábító] már a finomított verzió. Ez a becenév a próbaepizód forgatása közben jött, mert Patrick Dempsey olyan imádnivaló. Hihetetlen, hogy végül szerves részévé vált a sorozatnak.

Kiválasztottak még négy színészt – Josh Bywater, Sean Palmer, Grinnell Morris és Sendhil Ramamurthy személyében – négy másik medikus szerepére, akik akár teljes értékű karakterekké is fejlődhettek volna a jövőben, de végül nem jutottak tovább az első epizódnál. (Egyébként Ramamurthy később megkapta a genetikus Mohinder Suresh szerepét az NBC Hősök című sci-fi sorozatában.) Volt viszont két másik mellékszereplője a próbaepizódnak, akik még sokáig Seattle-ben maradtak.

Josh Bywater (első gyakornok): Nagyon jó érzés volt, mert nem a kettes vagy a hármas számú gyakornokot játszottam. Öt alatti szerep volt, ami azt jelenti, hogy kevesebb mint öt sorom volt. Arról mondtam valamit, hogy Izzie egy szupermodell. Halványan még ma is emlékszem, mennyire reménykedtem benne, hogy valami komolyabb is kisülhet ebből a szerepből. Szerintem akkoriban senki sem tudta, mivé növi ki magát ez az egész.

Sendhil Ramamurthy (második gyakornok): Engem eredetileg T. R. Knight szerepére hallgattak meg. Shondának tetszett, amit csináltam, de fizikailag egyszerűen nem úgy néztem ki, mint amilyennek ezt a karaktert megálmodták. Valami olyasmit mondott, hogy „Tetszett, amit csináltál. Van kedved elvállalni a kettes számú gyakornok szerepét a próbaepizódban vigaszdíj gyanánt?” Öt sor? Vállalom! Ez volt életem első, vagy talán második munkája főműsoridős sorozatban, mióta elvégeztem a színitanodát.

Moe Irvin (Tyler ápoló): Emlékszem, hogy találkoztam Gabrielle Unionnal a váróban, amikor visszahívtak. Úgy éreztem, jól ment. Mégsem kaptam semmiféle visszajelzést három hétig. Aztán felhívtak, és azt mondták, hogy én leszek Tyler. Tudtam, hogy köztem és Steven Bailey között vacilláltak. Szerintem először azt akarták, hogy ő játssza Tylert, de végül ő Joe szerepét kapta, és én lettem Tyler. A szerepemet egy jó kajához tudnám hasonlítani: kell bele egy kis fűszer, hogy feldobja az embert. Ilyen volt Tyler. Bejött, bevitt egy ütést itt, egy ütést ott, felpezsdítette egy kicsit a dolgokat, és már ott sem volt. Soha nem akartam felhívni magamra a figyelmet.

Steven W. Bailey (Joe, a csapos): Engem tulajdonképpen annak a srácnak a szerepére hallgattak meg, aki meghalt az első epizódban. George megígérte neki, hogy minden rendben lesz, aztán meghalt. A meghallgatás után fel is ajánlották nekem a szerepet, de végül sajnos nem tudtam megcsinálni, mert valami nem stimmelt a Foxnál. Sokan nem tudják, de én igazából teljesen más szerepet játszottam az első évad néhány epizódjában. Akár hiszed, akár nem, én voltam az aneszteziológus, még szövegem is volt. Olyasmi, hogy „esik a vérnyomás” vagy „beadok valami gyógyszert” vagy valami ilyesmi. Azt hiszem, tervben volt, hogy később továbbfejlesztik ezt a karaktert, de közben valami miatt úgy döntöttek, hogy mégsem, úgyhogy előkerült helyette ez a Joe gyerek.

Szép csendben elkezdődött a próbaepizód forgatása egy elhagyott veteránkórházban a kaliforniai Northridge-ben.

Peter Horton: Kellett egy igazi kórház, amelynek olyan a topográfiája, hogy helyettesítheti a seattle-it. Mivel seattle-i vagyok, nem értem be akármivel. Amikor besétáltunk a northridge-i kórház előterébe, és kinéztem a hatalmas ablakon, megesküdtem volna, hogy Bellevue-t látom a Washington-tavon keresztül! Maga az a tény, hogy veteránkórház, csak hab volt a tortán abból a szempontból, hogy majdnem üres volt, sajnos. Ez volt a tökéletes forgatási helyszín.

Stacy McKee: Sok üres épület volt. Az íróink valódi kórházi szobákban dolgoztak. Az ablakokat nem lehetett kinyitni, mert valószínűleg ott volt régen a pszichiátria, vagy valami ilyesmi. Szinte biztosak voltunk benne, hogy kísértetek járják, de valahogy ez a bizarr, különös atmoszféra is hozzájárult ahhoz, hogy mindenki olyan hamar megszerette. Minden ott volt egy helyen, ezért gyorsan kialakult a csapatszellem, nemcsak a színészek, hanem a stáb többi tagja között is. Nagyon különleges volt.

Eric Buchman (író): Az ABC eleinte huszadrangúként kezelte ezt a sorozatot. Már volt két sorozatuk dr. Shepherd nevű főszereplővel. A Lostban is van egy dr. Shepherd! Mégsem merült fel senkiben, hogy talán meg kellene változtatni a nevét, ha már egyszer mindkettő ugyanazon a csatornán megy. Úgy tűnt, senkit sem érdekelt igazán.

Josh Bywater: Ez volt az első komoly forgatás, amelyen részt vettem. T. R. zseniális volt. Forgattunk egy jelenetet a büfében, és neki a szerepe szerint ennie kellett idegességében. És ő csak evett és evett. A sokadik felvétel után egyszer csak megszólalt: „Hova hányjak? Adjatok egy vödröt!” És hát a Bérbarátnő álomáron című filmen nőttem fel, amelynek Patrick Dempsey volt a főszereplője. Ő meg besétált, és azt mondta: „Helló, Patrick vagyok.” Én meg azt gondoltam magamban: „Nagyon jól tudom, ki vagy, haver!”

Stacy McKee: Patrick olyan magabiztosan sétált be, mintha egy kicsivel jobban tudná, mi fog történni, mint azok az emberek, akik korábban még nemigen vettek részt ilyen jellegű forgatáson. Annyira kedves volt. Emlékszem az első olvasópróbára. Svédasztalos ebéd volt, vagy valami ilyesmi. Emlékszem, ott ültem az egyik asztalnál a kajámmal, ő pedig körbesétált, mindenkivel kezet rázott a teremben és bemutatkozott. Irtó aranyos volt.

Patrick Dempsey: Elég tapasztalatom volt már ahhoz, hogy ne legyenek túl magasak az elvárásaim.

Moe Irvin: Emlékszem, egyszer Jon Voigt is eljött a forgatásra. Ő volt Skyler Shaye keresztapja, aki az első beteget játszotta a próbaepizódban. Én meg azt gondoltam: „Mi van itt, ember? Ez nagyon kemény! Ezek az emberek itt nem szórakoznak.” Forgattam már előtte egy másik pilotot, reklámokat, ilyesmit. De ilyen komoly dolgot soha.

Rhimes és Horton nemcsak arra fordítottak különös figyelmet, hogy megtalálják a tökéletes kórházat, hanem arra is, hogy az orvosok autentikusnak tűnjenek, és ne legyenek túl dögösek.

Mimi Melgaard (jelmeztervező): A legelején Shonda azt akarta, hogy a műtősruhák valódinak tűnjenek, de az igaziak mindenkin szörnyen állnak. Óriásiak. Mindegyiken igazítottunk egy kicsit, de arra azért ügyeltünk, hogy valódinak tűnjenek. Nem akartuk, hogy szabott derekú nadrágnak látsszanak, de próbáltuk annyira előnyössé tenni őket, amennyire a sorozat engedte. A Grace Klinika jelmeztervezőjeként az jelentette az egyik legnagyobb kihívást, hogy mindennek visszafogottnak kellett lennie. A történet volt az első, és a ruhák nem vonhatták el a figyelmet a cselekményről. Ha valaki kórházba kerül, az érzelmeké a főszerep. Keményen dolgoztam azért, hogy a jelmezek soha ne hívják fel magukra a figyelmet. Műtét közben a színészek szemén kívül csak a műtőssapka látszik. Nem akartam, hogy bármi is elvonja a figyelmet a szemükről, még a közeli felvételeken sem. Azt akartam, hogy a karakterek és a színészek kerüljenek előtérbe. Nem akartam, hogy valaki azon kezdjen el agyalni, hogy „Milyen kabát ez?” vagy „Hú, de klassz az a táska!”. Ezt mindenképpen el akartuk kerülni, ezért megalkottuk ezt a Seattle-stílust, amelyre egyfajta tompított színskála jellemző. Ezenkívül, amikor elkezdődött a sorozat, az volt a szándékom, hogy diszkréten fogom öltöztetni a szereplőket. Úgy voltam vele, hogy a sorozat biztosan zöld utat kap majd, ezért azt akartam, hogy a szereplők által viselt ruhák időtlenek legyenek.

Norman Leavitt (sminkmester): Peter Horton azt akarta, hogy mindenki természetesnek tűnjön, hogy mindenki valódinak látsszon. Kórházi emberek, az életmentéssel vannak elfoglalva, nem a sminkeléssel. De szerintem Shonda vagy [a társproducere] Betsy Beers nem értettek vele száz százalékig egyet. A szereplők egyébként is szépek voltak és fiatalok, szóval ilyenkor mit csinálsz? Csak annyi volt a dolgom, hogy ne tegyek kárt bennük. De ahogy egyik epizód jött a másik után, valaki, talán a csatorna, talán Shonda vagy Betsy, nem tudom, szóval azt akarták, hogy legyen egy kicsit több ragyogás. Mégiscsak is egy tévésorozatról van szó.

Amikor végre minden a helyére került, 2004-ben elkezdődött a forgatás.

Peter Horton: Az eredeti próbaepizód nyitójelenetében Ellen meztelenül feküdt a kanapén. Az egész sorozat az ő egyéjszakás kalandjukkal indul. A nyitójelenetben Meredith éppen ébredezik, miután lefeküdtek egymással. Nagyon közelről vettük, homályosan, a kamera végigkövette Ellen testének minden domborulatát. Nem is lehetett igazán tudni, mi az, mert közben mentek a feliratok. [A teste] akkor került fókuszba, amikor kinyitotta a szemét. Ez egy gyönyörű leírása lett volna a Grace Klinikának. De sajnos nem fért bele az időbe, ráadásul Shondának azt súgták az ösztönei, hogy inkább kezdjünk valami ütős dologgal, és hagyjuk az eleganciát. Én azért sajnálom. Szerintem igazán megtarthattuk volna.

Az ABC Studios korábbi igazgatója: Óriási viták voltak arról, hogyan rántsuk le a leplet [Meredith és Derek egyéjszakás kalandjáról]. A legtöbb férfi ki akarta hagyni azt a jelenetet. Túl könnyűvérűnek tüntette fel a hősnőt!

Shonda Rhimes: Behívtak egy szobába egy sereg ember elé, akik azt mondták, hogy nem szerepelhet egy olyan nő a tévében, aki lefeküdt valakivel az első munkanapja előtti éjszakán. Azzal érveltek, hogy senki nem csinál ilyesmit, és hogy aki mégis, az egy ribanc. Ott volt a szobában az a sok öregember, és gőzöm sem volt róla, mit mondhatnék nekik. De ekkor Betsy Beers kinyitotta a száját, és azt mondta: „Én például lefeküdtem valakivel az első munkanapom előtt.” Abban a pillanatban tudtam, hogy Betsy Beers és én egy életen át barátok leszünk. Elmesélte az egész sikamlós történetet, és a pasik azt sem tudták, hogyan meneküljenek a szobából. Ezután soha senki nem beszélt többet erről.

Az ABC Studios korábbi igazgatója: Helyesen cselekedtünk, amikor rájuk hallgattunk.

Nem ez volt az egyetlen vitás kérdés a próbaepizóddal kapcsolatban.

Harry Werksman: Steve McPherson utálta a Grace Klinika címet. Ezért egy héten át csak A gyógyítás útvesztőinek{1} hívott bennünket.

Eric Buchman: Van egy könyv, amelynek az a címe, hogy A gyógyítás útvesztői: Egy sebész feljegyzései egy tökéletlen tudományról. Ezért Shonda azt mondta: „Eric, jobb lesz, ha elolvasod ezt a könyvet, és ellenőrzöd, hogy az író nem vádolhat-e meg minket azzal, hogy elloptuk a könyvét.” Atul Gawande írta. Jó könyv volt, és valóban voltak hasonlóságok, hiszen mindkettő arról szól, hogy milyen a fiatal orvosok élete, amikor elkezdenek egy kórházban dolgozni. Voltak átfedések. Úgy hallottam, az ABC meg akarta venni a jogokat, hogy hivatalosan is használhassák a címét. Nem tudom, végük ki döntött úgy, hogy maradjon a Grace Klinika.

Kate Burton: Amikor az ügynököm felhívott, azt mondta, egy Sebészek című sorozatról van szól. Ez volt a munkacíme.

Eric Buchman: Úgy emlékszem, hogy a szobában valaki bedobta – és nem kizárt, hogy én voltam az, habár remélem, hogy nem – szóval valaki bedobta a Miss Diagnosis címet. De ezt senki nem gondolhatta komolyan. Shonda azonnal elvetette.

De valami – vagy valaki – még hiányzott a gyakornokok közül.

Az ABC korábbi bennfentese: Három igazán ütős sorozatunk volt abban az évben: a Grace Klinika, a Lost és a Született feleségek. A Grace Klinika jobban szerepelt a tesztvetítéseken, mint a Született feleségek, de úgy éreztük, hogy ennek ellenére nem elég eredeti. Azon tanakodtunk, hogyan lehetne igazi áttörést elérni egy kórházsorozattal. A felmérést elnézve Steve is úgy érezte, hogy valaki még hiányzik a szereplőgárdából. Be kellett venniük még egy fiatal férfi karaktert. Addig nem volt hajlandó műsorra tűzni a sorozatot, amíg teljesen elégedett nem volt a második résszel.

Tony Phelan: Leforgattuk az egész első epizódot Justin Chambers nélkül. A tesztvetítés után valaki azt írta a megjegyzés rovatba, hogy kellene egy rosszfiú. Kellene egy pasi a medikusok közé, aki nemcsak seggfej, hanem igazi férfi is.

Peter Horton: Úgyhogy az ő jeleneteit utólag forgattuk le.

Tony Phelan: Ha visszanézzük az első részt, láthatjuk, hogy Justint utólag retusálták oda mindenhova.

Justin Chambers (Dr. Alex Karev): Persze, hogy ideges voltam. Ott álltam a többi színész között, nem ismertem senkit, és csak remélni tudtam, hogy a sorozatnak sikere lesz. Szerencsére bejött.

De nem volt elég egy állandó szereplő hozzáadása. McPhersonnek továbbra is voltak fenntartásai, ami nem tett jót a hírnevének.

Steve McPherson: Emlékszem, Gary David Goldberg egyszer azt nyilatkozta, Steven McPherson volt hogy a legrosszabb igazgató, akivel életében dolgozott, a Kerge város forgatása alatt. Csak egyetlen aprócska gond volt ezzel a kijelentéssel: semmilyen minőségben, semmilyen formában, soha nem dolgoztam a Kerge városon. Nem is voltam a csatornánál, amikor ment ez a sorozat! Ezenkívül a mai napig, soha nem találkoztam Gary David Goldberggel.

Peter Horton: Az ABC-nek komoly fenntartásai voltak. Egyszerűen úgy gondolták, hogy a sorozat nem elég színes. Egyszer odajött hozzám egy üzletasszony, és megkérdezte: „Maga szerint ez a plakát elég színes?” Teljesen abszurd helyzet volt. Steve McPherson mindent sokkal jobban kézben akart tartani, mint a többi igazgató, akivel valaha dolgoztam. Az első részben van az az öltözőbeli jelenet, amikor mindannyian találkoznak. Kézi kamerával vettük fel. Steve felhívott minket, miután megnézte a jelenetet, és azt mondta Mark Gordonnak: „Nem fogom tudni eladni ezt a sorozatot, mert tele van ezekkel az ugráló jelenetekkel.” Minden apróságot túlreagált.

Steve McPherson: Az én pozíciómban az embernek nagyon gyorsan hozzá kell szoknia ahhoz, hogy mindig a legrosszabb eshetőségre számítson, bármit csinál is. De ez a játék része.

Így hát leállította a gyártást, miután a producerek benyújtották neki az első epizódot. A reakciója annyira felejthetetlen volt, hogy tizenkét évvel később Krista Vernoff vezető producer/gyártásvezető a következőket nyilatkozta a The Hollywood Reporter című újságnak: „Egyáltalán nem tetszett neki. Azt mondta [az akkori ABC-igazgató] Suzanne Patmore Gibbsnek, hogy erről a sorozatról fog szólni a könyvének »Miért bízzak magamban, vagy miért bízzak az alkalmazottaimban« című fejezete. Mivel Suzanne beszélte rá, hogy adják le a sorozatot. Aztán persze óriási siker lett, Steve pedig learatta érte a babérokat.”

James D. Parriott (gyártásvezető): Steve olyan nőkkel volt körülvéve, akikben teljes mértékben megbízott, és végül ők győzték meg róla, hogy ez a sorozat mesés, ráadásul a tesztvetítéseken is nagyon jól szerepeltünk. Négy epizódot teszteltünk az első évadból, és mind nagyon jól szerepelt a teszteken. Szóval tudtuk, hogy a siker nem maradhat el.

Peter Horton: Az ABC meg volt győződve róla, hogy ezt benéztük.

Az ABC Studios korábbi igazgatója: A második epizód vágatlan változata borzasztó volt. Nem azért volt borzasztó, mert úgy gondoltuk, nem fog tetszeni a nézőknek, hanem azért, mert nagyon sötétek voltak a felvételek, mivel nagyon rámentek a cinikus nézőpontra. A sötétbőrű színészeket nagyon jól kell megvilágítani, ha 16 milliméteres filmre forgat az ember, mert különben nem lehet látni őket. Rosszul voltak felvéve a jelenetek, és két embert alig lehetett látni rajtuk.

Harry Werksman: Steve-nek nem tetszett az egyik jelenet, amit korábban már jóváhagytak. A jelenet arról a hálátlan feladatról szól, amikor a medikusoknak rossz hírt kell közölniük a betegekkel. Alex és Cristina kapta ezt a lesújtó feladatot, ezért versenyt csináltak belőle, hogy ki tudja a leggyorsabban elmondani a rossz híreket. Próbáltuk viccesre venni, ahogy ez a két vezéregyéniség verseng egymással.

James D. Parriott: Az egyik történet egy nőről szólt, akit megerőszakoltak és eszméletlenre vertek, és később megtalálják a fickó péniszét az áldozat gyomrában. Nagyon sötét, ugyanakkor nagyon shondás sztori. Pompás epizód volt. Aztán Karev és Cristina azt a feladatot kapta, hogy közöljék a rossz híreket az emberekkel. Nagyon vicces volt, de sötét. Mint kiderült, Steve McPherson egyik közeli barátja éppen akkoriban halt meg rákban, ezért nagyon érzékenyen érintette ez a téma. Steve megnézte, és teljesen kiborult.

Harry Werksman: Steve megnézte, és egyáltalán nem tetszett neki. Azt mondta, hogy ez a sorozat nem mehet le az ABC-n, és egyszerűen lefújta.

James D. Parriott: Átírtuk az egészet úgy, hogy jó híreket mondjanak el, és megváltoztattuk az összevert nő sminkjét, hogy kevésbé tűnjön súlyosnak. Ennyi történt.

Peter Horton: Komoly értekezleteket tartottunk, én úgy voltam vele, hogy „Oké, ezért ki fognak rúgni. Az írókat is ki fogják rúgni. Ők nyilván egészen máshogy látnak valamit, mint mi.” Ők is tartottak egy értekezletet, és alapvetően annyi volt a kérésük, hogy a sorozat legyen színes, vidám, felemelő és pozitív. Aztán kirúgták az operatőrömet. Ok nélkül rákenték az egészet. A többiek pedig kaptak két hét szabadságot.

James D. Parriott: Ennél azért többről volt szó. Nem csak arról, hogy „Ó, nézzétek, ezt túl sötét, rúgjátok ki!”. Úgy éreztük, nem hajlandó együttműködni, és nagyon pökhendi módon viselkedett, szóval ez mind hozzájárult. Úgy hallottam, néhány igazgató úgy adta elő ezt az egészet, hogy ők mentették meg a Grace Klinikát, és nekik köszönhetjük a változást. Pedig egyetlen jelenetet sem változtattunk meg, amit az előtt az epizód előtt forgattunk.

Peter Horton: Aztán újra nekiveselkedtünk, és majdnem minden maradt a régiben.

Steve McPherson: Shonda és én azóta is ezzel viccelődünk. Azt hiszem, egy kicsit keresetlenül fogalmaztam, amikor kertelés nélkül megmondtam neki a véleményemet erről a nagyszerű sorozatról. De muszáj volt a helyére tenni néhány dolgot. Becsületére legyen mondva, hogy meghallgatott, és elvégezte a munkát, eszközölte a változtatásokat, és már mehetett is adásba. Ezért volt furcsa azt hallani attól a személytől, aki formálja, összerakja a sorozatot[…] hogy én utáltam a műsort.

Stacy McKee: Akkor még senki nem gondolta, hogy ekkora szám lesz. Csak végeztük a dolgunkat, hogy elősegítsünk egy ügyet, amelyben mindannyian hittünk. Hogy a lehető legjobb esélyekkel induljon. Mindenki, még Shonda számára is új volt ez az egész. Mindannyian csak reménykedtünk és álmodoztunk.

A Grace Klinika 2005. március 27-én, a vasárnap este 10 órás idősávban debütált. A kritikák elég vegyesek voltak, hogy mást nem mondjak. Terry Kelleher azt írta a PEOPLE magazinban, hogy „Ahhoz, hogy nézhető legyen, elmésebbnek kellene lennie.” Barry Garron feltette a kérdést a Hollywood Reporterben: „Vajon meg lehet menteni ezt a kórházsorozatot? Radikális beavatkozás nélkül kizárt.” A New Yorki Mount Sinai Kórház egyik másodéves sebészhallgatója azt nyilatkozta az EW riporterének, Kristen Baldwinnak, hogy „Ha ez a sorozat olyan lenne, mint a valóság, a hatodik epizódra hatalmas táskákat kellene látnunk a szereplők szeme alatt. Sárga fogakat kellene látnunk a túl sok kávétól. Bozontos szemöldököket kellene látnunk. Ettől függetlenül nekem nagyon tetszik a sorozat.” Az eltérő kommentároktól függetlenül a premier epizód 11,1 pontos értékelést kapott a 18–49 éves korosztály – azaz 14 millió néző – körében. Ez volt a legnézettebb évadközi időszakban bemutatott sorozat a Quinn doktornő tizenkét évvel azelőtti bemutatója óta.

Patrick Dempsey: Az első rész nagyon jó volt. Emlékszem, milyen volt, amikor megláttam, mi lett belőle… El sem akartam hinni, hogy mivé állt össze az egész. A zenekarok bevonása és az érzelmi többlet, amit a zene adott hozzá a sorozathoz, sokat számított. Mindenki a legjobb formáját hozta. Ilyenkor tudatosul az emberben, milyen ereje van a szereplőgárdának, és hogy a siker az egész stábnak köszönhető, nem csak egyetlen embernek.

Steve McPherson: A hivatali időm alatt végig Jeff Bader volt a programigazgató. Mindig behívatott a premierek utáni reggelen. Felkeltem, edzettem, általában a futópadon, aztán a feleségem bejött és közölte, hogy Jeff keres telefonon. Emlékszem arra, amikor felhívott. Messze túlszárnyalta a várakozásainkat. Mármint bombaként robbant az éterben. Az évadközi sorozatok esetén őszintén szólva nem rendelkeztünk túl nagy reklámköltségvetéssel. Ezért főként tévéreklámokra költöttünk. Egyébként azok a leghatékonyabbak. Az óriásplakátok inkább személyiségek, mint műsorok eladására valók.

James D. Parriott: Első este megkaptuk a bevezető epizód statisztikáit, és egészen jók voltak. Jók, de azért nem fantasztikusak. A Született feleségek után következtünk. Aztán egy hét elteltével a fülünkbe jutott ez meg az. Olyasmiket meséltek, hogy „Hé, épp a benzinkútról jövök, és volt ott két nő, akik tankolás közben a mi sorozatunkról beszélgettek!” vagy „A boltban hallottam, hogy az emberek erről beszéltek a sorban”.

Kate Burton: Vasárnap éjszaka vetítették az első epizódot, a Született feleségek után. Másnap, hétfőn ültem a metrón New Yorkban, éppen rejtvényt fejtettem, amikor megállt mellettem egy nő, és azt mondta: „Azért fejt keresztrejtvényt, hogy megelőzze az Alzheimert, dr. Grey?” Én csupán egyetlen jelenetben szerepeltem! De az a jelenet mély nyomot hagyott a tévénézőkben. Részt vettem néhány Alzheimerrel kapcsolatos jótékonysági rendezvényen. Sokszor levetítik azt a jelenetet, mert az volt az első alkalom, hogy egy Alzheimer-kóros karakter szerepelt a kereskedelmi televízióban.

Thomas R. Burman (speciális maszkok): A következőt mondtam Rob Cornnak [az akkori producernek] a bemutató epizód után, amikor megkérdezte tőlem, mi a véleményem: „Hát, nem tudom, ki fogja nézni. Ezek orvosok, de úgy beszélgetnek, mint a kamaszok. Ez igazából egy szappanopera.” Majd hozzátettem: „Szerintem senki nem lesz kíváncsi rá. Nekem nagyon bugyutának tűnik.” Ő azt mondta: „Hát, majd meglátjuk, mi lesz.” Mekkorát tévedtem!

Isaiah Washington: Azt hiszem, a Survivornek köszönhetően Amerika készen állt a sokféleség, a különböző etnikumok elfogadására. A tévénézők hozzászoktak, hogy átlagos külsejű embereknek szurkoljanak. Ez nagyon tetszett a szereposztásban. Mindenki kiválaszthatta a kedvencét, egy ázsiait, egy szőkét, egy afroamerikait.

Sarah Utterback (Olivia Harper nővér): Az azt követő napon kezdtem forgatni, hogy leadták az első részt a tévében. Éppen akkor futottak be a statisztikák, úgyhogy óriási volt a lelkesedés a forgatáson. Olyan volt, mintha mindenki megkönnyebbült és izgatott lett volna. Voltak színészek, akik három, négy vagy akár tíz próbaepizódot is megcsináltak anélkül, hogy sorozat lett volna belőle. De ez azonnal sikert aratott. Azt hiszem, ez mindenkinek önbizalmat adott, és mindenkit fellelkesített. Nagyon hálás vagyok, hogy ott lehettem, és átélhettem mindezt, mert nagy hatással volt rám, és ráébredtem, mi minden kell ahhoz, hogy működjön egy sorozat. Az egész stábnak össze kell tartania, és ott kell lebegnie előttük a közös célnak ahhoz, hogy egy sorozat a lehető legjobb legyen.