részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Joanna Rakoff: My Salinger Year
Alfred A. Knopf, 2014, New York

Copyright © Joanna Smith Rakoff, 2014
All rights reserved.

Fordította Bozai Ágota

Borítóterv Váraljai Viktória
Borítókép ADS Service Kft.

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2021
© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Wiesenmayer Teodóra
Olvasószerkesztő Zsámbokiné Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 791 3

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus, 2021

Keerilnek.
Ez a történet vele kezdődik és vele végződik.

„De hát, úgy látszik, nemcsak a vadul burjánzó jelek és jelképek napja volt ez, hanem az írott szó útján való roppant kiterjedt érintkezés napja is.”

J. D. Salinger, Magasabbra a tetőt, ácsok1

A szerző megjegyzése

Abigail Thomas meghatározása szerint emlékiratban a szerző „az igazságot írja le legjobb tudása és emlékezete szerint”, és ebben a könyvben valóban az igazságot írom le legjobb tudásom és emlékezetem szerint. Az írás folyamatában interjút készítettem néhány ismerősömmel azok közül, akiket abban az időszakban ismertem, és újraolvastam az akkor és néhány évvel később készült feljegyzéseimet, írásaimat.

A narratívafolyam szabad áramlása érdekében néhány esemény időrendi sorrendjével játszottam, és megváltoztattam a legtöbb – de nem minden – szereplő nevét, valamint átírtam más, személyazonosításra alkalmas jellemzőket.

Ezeken a kisebb változtatásokon kívül ez a Salingerrel töltött évem igaz története.

Mi, lányok

Több százan, több ezren voltunk; ruhadarabjainkat gondosan összeválogatva öltöztünk Brooklyn, Queens és a Lower East Side szürke reggeli fényeiben, bevásárlószatyorban cipeltük magunkkal a kéziratokat, és elővettük, olvastuk sorban állás közben a lengyel pékségben, a görög bisztróban, a sarki étkezdében, várva, hogy könnyű és édes kávét rendelhessünk, és dán vajas péksüteményt, amit aztán magunkkal viszünk a metrókocsiba abban a reményben, hogy találunk magunknak helyet, és tovább olvashatjuk az olvasnivalót, mielőtt megérkezünk a belvárosba, a Sohóban vagy a Union Square-en levő irodánkba. Lányok voltunk, természetesen mindannyian lányok, a 6-os metróról szálltunk le a Fifty-First Streetnél, a Park Avenue-n elhaladtunk a Waldorf-Astoria és a Seagram Building előtt. Ugyanabban a stílusban öltözködtünk, öltözékünk variáció ugyanarra a témára – szolidan elegáns szoknya és pulóver Sylvia-Plath-a-Smith-College-angol-irodalom óraadója stílusában –, minden ruhánkat egy kellemes elővárosban lakó szüleink vették nekünk, mert a mi fizetésünk annyira alacsony volt, hogy a lakbért is alig tudtuk kifizetni. Arra végképp nem tellett, hogy ebédre beüljünk valahová az iroda környékén, vagy este vendéglőben vacsorázzunk; ezt még azokon az olcsó környékeken sem tehettük meg, ahol a hozzám hasonló helyzetben lévő lányok laktak egész emeletet elfoglaló lakásokban, hozzánk hasonló lakótársakkal, akik szintén asszisztensként dolgoztak más irodalmi ügynökségeknél, könyvkiadóknál, esetleg irodalmi nonprofit szervezetnél. Egész nap forgószékünkön ültünk, lábunk térdben keresztezve, a főnökünket kereső telefonhívásokat fogadtuk, írókat kísértünk be úgy, hogy a lelkesedés és távolságtartás megfelelő aránya látsszon rajtunk, de egy pillanatig sem titkoltuk: nem azért dolgozunk ebben a szakmában, hogy vizet hozzunk a főnökeinkhez látogató szerzőknek, hanem azért, mert mi is írók akarunk lenni, és ez tűnt az íróvá válás társadalmilag legelfogadottabb módjának, bár egy idő után az is kezdett tisztán körvonalazódni, hogy az íróvá válás útja egyáltalán nem ez. Valamelyikünk szülei rámutattak – miként az én szüleim is folyamatosan hangsúlyozták –, hogy néhány éve még titkárnőnek neveztek volna minket. És mint a szüleink idején, úgy a mi időnkben is az a jellemző, hogy a titkárnők tömegéből ritkán léptetnek elő valakit; ahogy a szüleink mondják: nagyon keveseknek sikerül befutniuk. Csodálattal emlegettük a szerencséseket, akiknek olyan főnökük volt, aki megengedte nekik, hogy könyvekkel vagy kliensekkel foglalkozzanak, aki mentorálta őket, vagy azokat, akik nagy hatású, áttörést jelentő kezdeményezéssel álltak elő. Azon gondolkodtunk, vajon nekünk is megadatik-e majd ez, ha eléggé akarjuk, annyira, hogy ki tudjuk várni az alacsony fizetés éveit, akarunk-e mindig készenlétben lenni, ha a főnök feladatot ad, vagy még mindig az egész másik oldalán akarunk lenni, íróként, aki főnökünk ajtaján kopogtat.

Tél

Mindenkinek el kell kezdenie valahol. Számomra ez a valahol egy sötét irodahelyiség volt, amelynek minden falát könyvek borították, a padlótól a mennyezetig; sok-sok sor könyv, szerzők szerint rendszerezve, a huszadik század minden egyes korszakából, borítójukon annak a pillanatnak a jellegzetes jegyeivel, amelyben megjelentették őket a világban – az 1920-as évek szertelen vonalrajzai, az 1950-es évek komor mustársárga és vörösesbarna színei, az 1970-es évek fátyolos vízfestmény-borítói –, könyvek, amelyek meghatározták a napjaimat és mindazok napjait, akik azon a sötét, zsúfolt irodasoron dolgoztak. Amikor munkatársaim olyan nevet mondtak ki, ami ezeknek a könyveknek a gerincén szerepelt, hangjuk megremegett, tiszteletteljesen, áhítattal ejtették ki, mert ezek olyan szerzők voltak, akiket szinte istenként tisztel mindenki, akit az irodalom érdekel. F. Scott Fitzgerald, Dylan Thomas, William Faulkner. Ez a hely azonban irodalmi ügynökség volt, és ma is az, ami azt jelenti, hogy a könyvek gerincén szereplő nevek ott valami mást is képviselnek, valami olyasmit, ami arra készteti az embert, hogy suttogóra fogja a hangját, valamit, amiről korábban azt hittem, a könyvekhez és az irodalomhoz semmi, de semmi köze nincsen: pénzt.

1 Háromnapos havazás

Az Ügynökségnél eltöltött első napomon nagy gonddal öltöztem; olyan ruhadarabokat választottam, amelyeket az irodai munkára megfelelőnek gondoltam: rövid, Black Watch skót kockás gyapjúszoknyát, hozzá illő, hátul cipzáras, sötétzöld garbónyakú pulóvert (vintage darab, az 1960-as évekből való, egy londoni használtruha-boltban vettem). Vastag fekete harisnyát húztam. Lábamon fekete hasítottbőr cipő, olasz darab, anyám vette nekem, aki szerint a „jó cipő” nem luxus, hanem szükséglet. Még nem dolgoztam irodában, de játszottam irodai-dolgozóst – gyerekként és később az egyetemen is –; ezt az öltözéket a feladathoz illő kosztümnek, jelmeznek tekintettem. Az Okos, Ügyes, Fiatal Szolgálatkész Asszisztens szerepét kaptam. Miss Péntek, a kezdő rabszolga a könyvkiadói ipar Robinson-szigetén.

Talán túlságosan is nagy gondot fordítottam öltözködésemre, mert szinte semmit nem tudtam a rám váró munkáról, ahogy az engem alkalmazó cégről sem. Ami azt illeti, még mindig nem tudtam igazán elhinni, hogy valóban felvettek, olyan gyorsan történt az egész. Három hónappal korábban abbahagytam posztgraduális tanulmányaimat – vagy befejeztem a mesterszakos képzést, attól függ, honnan nézzük –, és Londonból hazarepülve szüleim kertvárosi házába érkeztem. Poggyászom legnagyobb része a magammal vitt jókora láda könyv volt.

– Verseket akarok írni, saját verseket – mondtam egyetemi barátomnak a tengerentúlról, hampsteadi kollégiumom folyosóján az ősrégi nyilvános telefonba –, életem célja nem az, hogy mások verseit elemezzem.

A szüleimnek ezt nem mondtam el. Nem mondtam nekik mást, csak azt, hogy magányos vagyok Londonban. Ők pedig a családi hallgatás szent szabálya szerint nem kérdeztek a terveimről. Anyám inkább elvitt vásárolni: a Lord & Taylor üzletében háromrészes gabardinkosztümöt választott nekem, blézere bársonnyal szegett, szoknyája ceruzacsíkos, testhez álló mellénnyel, amilyet Katharine Hepburn viselt az Ádám bordája című filmben, és kaptam hozzá egy pár antilopbőr körömcipőt. A vásárlás, mint rájöttem – miközben az üzlet varrónője gombostűkkel igazította be a megfelelő ujjhosszt –, azzal a reménnyel történt, hogy ez a kosztüm hozzásegít majd valamiféle tisztességes álláshoz.

Egy héttel karácsony előtt Celeste barátnőm elvitt egy partira, ahol egy régi barátnője röviden és tömören arról beszélt, hogy egy nagy könyvkiadó science fiction szerkesztőségében dolgozik.

– Hogyan sikerült bejutnod oda? – kérdeztem, nem annyira azért, hogy megismerjem a toborzási folyamat részleteit, hanem mert furcsának találtam, hogy egy angol főszakos, akit a komoly szépirodalmi művek érdekelnek, miért vállalt el egy ilyen munkát.

Celeste barátnője válasz helyett névjegykártyát adott.

– Ez egy közvetítőiroda – mondta. – Minden szerkesztő hozzájuk fordul, ha asszisztensre van szükségük. Hívd fel őket!

Másnap reggel kissé habozva felhívtam őket. A könyvkiadás nem szerepelt a terveim között – persze nem is volt semmiféle tervem –, a sors mint rendezőerő koncepciója azonban tetszett, bár éppen ez az enyhe elfogultság fog nemsokára olyan bajba keverni, amit csak évek múlva tudok majd lerázni magamról. Akkor azonban kifejezetten jelnek vettem, hogy így hozta a sors, és behúzódtam egy sarokba Celeste barátnőjével, mert mindketten hallgatag természetűek voltunk, és nem igazán tetszett nekünk a parti hevessége.

– Be tudna jönni ma délután? – kérdezte a nő, aki felvette a telefont. Akcentusa nem volt igazán amerikai angolos, de nyomokban megfelelő angolságot hordozott.

Így történt, hogy felöltöttem kosztümömet, és átadtam sebtében összeállított önéletrajzomat egy elegáns hölgynek, aki az én kosztümömhöz hasonló öltözéket viselt.

– Angol mesterszakot végzett? – kérdezte kissé elkomorulva. Sötét haja az arcába hullt.

– Igen.

– Nos… – sóhajtott, és letette az önéletrajzomat. – Ezt bizonyos szerkesztők előnynek veszik, mások kevésbé. De találunk magának valamit – mondta, és hátradőlt a székén. – Újév után felhívom. Mindjárt itt a karácsony, ilyenkor senki nem vesz fel új munkatársat.

Alig értem haza az irodájából, megcsörrent a telefon.

– Van magának valami – közölte a hölgy kissé kifulladva. – Mit szólna, ha nem könyvkiadónál, hanem irodalmi ügynökségnél dolgozna?

– Azt, hogy ez remek – feleltem.

Fogalmam sem volt, hogy mi is az az irodalmi ügynökség.

– Csodálatos – felelte a nő. – Ez egy csodálatos ügynökség. Nagy múltú és tekintélyes intézmény. Azt hiszem, New Yorkban ők a legrégibbek. A munka egy olyan ügynök mellett lenne, aki már nagyon régóta a szakmában van… Egyes asszisztensek kissé nehéznek találták a vele való munkát, mások azonban nagyon szerették. Azt hiszem, maga nagyon jól illik hozzá. És az illető most azonnal akar valakit. Még karácsony előtt döntene.

Később megtudtam, hogy a szóban forgó ügynök már hónapok óta keresett asszisztenst, és sok potenciális munkatársat interjúztatott. Ezen a hideg decemberi napon vállam és állam közé fogtam a telefonkagylót, úgy beszéltem, és közben felakasztottam a kosztümömet a zuhanyzóban, hogy a gyűrődések kisimuljanak.

Másnap újra kosztümömbe gombolódva és cipzárazódva elvonatoztam a Fifty-First Street és a Lexington Avenue kereszteződéséig, átmentem a Park Avenue-n, onnan a Madison Avenue-ra, a szóban forgó ügynökhöz.

– Szóval – szólított meg hosszú, barna cigarettára gyújtva; ez a gesztus valahogy egyszerre emlékeztetett Don Corleonéra és Bacallra. Ujjai hosszúak, karcsúak voltak, ujjpercei szinte nem létezők, körme tökéletes ovális alakúra manikűrözött.

– Tud gépelni?

– Tudok – erősítettem meg, fejemet mereven fel-le ingatva. Nehezebb kérdésekre számítottam, munkaetikámra és szokásaimra vonatkozó absztrakt érdeklődésre, arra, hogy belekérdez mesterdiplomám szakdolgozatának tételeibe, és találó ellenvéleményt fogalmaz meg.

– Írógépen? – kérdezte ajkát csücsörítve, finom fehér füstgomolyokat eregetve. Nagyon halványan elmosolyodott. – Nagyon más, mint… – arca petyhüdtre ernyedt az undortól – …teljesen más, mint a számítógép.

Feszélyezetten bólogattam.

– Igen – fejeztem ki egyetértésemet.

Egy órával később, amikor az ég már elsötétedett, és a város utcái az ünnepre kiürültek, a kanapén heverve a Meggyőző érvek újraolvasása közben azt reméltem, hogy soha többé nem kell felvennem azt a kiskosztümöt, és örökre elfelejthetem a hozzá illő harisnyát is.

Ekkor megint megcsörrent a telefon. Állásom lett.

Így történt, hogy az újév utáni első hétfőn reggel hétkor felkeltem, halkan zuhanyoztam, lementem az épület málló lépcsőin, és azt láttam, hogy megállt a világ: az egész utcát hó borította. Persze tudtam, hogy hóvihar közeledik, illetve csak feltételezem, hogy tudtam, mert nem volt tévém, rádióm, és nem forogtam olyan körökben, ahol az időjárás gyakori és fajsúlyos beszédtéma. Nekünk nagyobb, fontosabb témáink voltak; az, hogy lesz-e eső, hó, szélvihar vagy egyéb meteorológiai jelenség a napokban, olyasmi volt, amiért nagyanyáink vagy kertvárosi unalmas szomszédaink voltak nagyon oda. Ha lett volna rádióm, tudtam volna, hogy az egész város le van zárva, hogy az Oktatásügyi Minisztérium közel húsz év után először jelentett be hószünetet, hogy az egész keleti parton vészhelyzet van, emberek haldokolnak, halnak meg autójuk fogságában, fűtetlen házakban, takarítatlan utakon elcsúszva. Az Ügynökség telefonos értesítési láncot alkalmazott vészhelyzeti zárvatartás esetére, ami azt jelentette, hogy a cég vezetője… – a főnököm, bár ezt akkor nem, csak néhány héttel később tudtam meg, amikor már a cégnél dolgoztam, mert az Ügynökségnél minden információ inkább feltételezés, mint konkrét közlés volt – …szóval a cégvezető felhívta a hierarchiában közvetlenül alatta álló személyt, és a hír így ment végig, lefelé a ranglétrán, egészen a recepciós Pamig; az ügynökök asszisztensei, de még a furcsa, búskomor mindenes, Izzy is tudta, hogy nem kell bemenni dolgozni. Mivel nekem az első munkanapom volt, telefonszámom még nem került rá az értesítendők listájára.

Bár a városban valóban vészhelyzet volt, szerelvényeim elég gyorsan jöttek – az L a Lorimer Streettől, az express 5 a Union Square-ről – és 8:30-kor már a Grand Central pályaudvaron voltam. Kísérteties látvány fogadott: a kávé-, sütemény- és újságosstandok lezárt redőnyei. Észak felé haladtam, megérkeztem a nagy csarnokba, az elegáns, csillagos kupola alá. Cipőm sarka koppant, a koppanás a márványpadlón visszhangzott. A csarnok felénél jártam már, az információs gombánál, az óra alatt, ami középiskolás koromban gyakran volt találkozási pont a barátaimmal, amikor rájöttem, miért csap olyan nagy zajt a cipőm: egyedül voltam, illetve majdnem egyedül egy olyan térben, ami mindig száz, ezer pár szaporán lépkedő láb zajával volt tele. Ahogy ott álltam dermedt mozdulatlanságban a csarnok közepén, minden csupa csend volt. Rajtam kívül senki és semmi más nem csapott zajt.

A pályaudvar nyugati részén kinyitottam a nehéz üvegajtót, kiléptem a fagyos szélbe. Lassan haladtam nyugati irányba, a Forty-Third Street hóval borított járdáján, egészen addig, amíg a csendes, néptelen Grand Central Stationnál is furcsább jelenséggel találtam szemben magamat: a csendes, néptelen Madison Avenue-val. Az utcákon még nem járt hókotró. Csak a szélnek volt hangja. Érintetlen hólepel borult a keleti oldal üzleteinek küszöbétől a nyugati oldal üzleteinek küszöbéig; egyetlen lábnyom, egyetlen eldobott cukorkapapír, egyetlen lehullott falevél sem szennyezte a fehér felületet.

Észak felé talpalva bankártrióval találkoztam. Futottak – illetve futni próbáltak – a nagy hóban, sikongattak örömükben; hátuk mögött lepelként lebegett vízhatlan, bélelt ballonkabátjuk.

– Hahó! – kiáltottak nekem. – Hógolyócsatázunk. Tarts velünk!

– Munkába kell mennem – feleltem. Majdnem azt is kimondtam, hogy Ez az első munkanapom, de sikerült türtőztetnem magamat. Jobb, ha tapasztalt, fegyelmezett embernek tűnök. Már én is közéjük, a komoly dolgozók körébe tartozom.

– Minden zárva van – kiáltottak vissza. – Inkább játssz te is a hóban!

– Szép napot! – szóltam vissza, és lassan továbbhaladtam a Forty-Ninth Street felé, ahol végre megláttam a keskeny, jelentéktelen épületet, amelyben az Ügynökség irodái voltak. Az előcsarnok szűk folyosó volt, azon áthaladva rozoga liftbe lehetett jutni. Az épületben biztosítási ügynökök, afrikai faragványok importőrei, korosodó családorvosok és Gestalt terapeuták béreltek irodákat. Az Ügynökség az egyik középső emeletet foglalta el. Kiléptem a liftből, be akartam jutni, de az ajtót zárva találtam. Még csak 8:45 volt, az iroda pedig csak 9:00-kor nyit. A karácsony előtti pénteken megkértek, hogy menjek be aláírni néhány papírt, és átvenni pár szükséges eszközt, többek között a bejárati ajtó kulcsát. Furcsának tűnt, hogy kulcsot adnak egy teljesen idegennek, de kötelességtudóan átvettem, és még ott, a rozoga liftben kulcskarikámra fűztem. Elővettem ezt a kulcsot, kinyitottam az ajtót, és beléptem a félhomályba. Nagyon szerettem volna végignézni a folyosón sorakozó könyveket, de rettegtem, hogy valaki éppen megérkezik, és rajtakap, hogy úgy viselkedem, mint egy frissen felvett egyetemista, aki nemrégiben voltam. Nem akartam így elárulni magam, ezért elsétáltam a recepciós asztala előtt, végigmentem az első folyosón, ahol papírfedelű Ross Macdonald-kötetek sorakoztak, aztán a konyharésznél jobbra fordultam, áthaladtam a linóleumpadlós gazdasági osztályon, és megérkeztem a keleti szárny irodájába, ahol új főnököm szentélye volt, és a nagy előszoba, ahol én fogok ülni.

És ott is ültem; egyenes háttal, átázott cipőmben fázó lábbal; fiókjaim tartalmát vizsgáltam. Gemkapcsok, tűzőgép, titokzatos kódokkal és négyzethálóval nyomtatott nagy rózsaszín kartotékok, túlméretes katalóguscédulák. Féltem elővenni a könyvemet, nehogy főnököm rajtakapjon. Éppen Jean Rhys műveit olvastam, és úgy képzeltem, hogy hasonló vagyok az ő elszegényedett hősnőihez, akik heteken át csak croissant-on és tejeskávén élnek, amihez apartmantszállóikon jutnak hozzá, de az apartmantszálló számláját sem ők fizetik, hanem nős exszeretőjük, kárpótlásként azért, hogy véget ért a köztük volt affér. Gyanítottam, hogy főnököm egyáltalán nem helyeselné a Jean Rhys-olvasást. Az állásinterjún megkérdezte tőlem, mit olvasok éppen, és általában mit szeretek olvasni.

– Mindent – feleltem. – Flaubert az egyik kedvencem. Most fejeztem be az Érzelmek iskoláját, és meglepett, hogy milyen modernnek hat. De szeretek más szerzőket is, például Alison Lurie és Mary Gaitskill műveit. És krimiken nőttem fel. Rajongok Donald Westlake és Dashiell Hammett könyveiért.

– Nos, Flaubert nagyon rendben van, de ha a kiadói iparban akar dolgozni, élő szerzőket kell olvasnia… – Elhallgatott, és én azt gyanítottam, hogy rossz választ adtam. Jobban fel kellett volna készülnöm. Semmit nem tudtam a kiadói iparról, semmit nem tudtam az irodalmi ügynökségekről, és semmit nem tudtam erről a bizonyos irodalmi ügynökségről.

– Én is szeretem Donald Westlake-et – jelentette ki cigarettára gyújtva. – Nagyon mulatságos.

És ekkor, először, mióta az irodájába léptem, elmosolyodott.

Óvatosan nézegettem a fejem fölötti polcon álló könyveket – puha táblás Agatha Christie-k és egy sorozat romantikus regény –, amikor megcsörrent az asztalomon álló nehéz, fekete telefon. Felvettem, időm sem volt belegondolni, hogy talán nem igazán készültem fel a helyes üdvözlés témájában.

– Halló! – szóltam bele kissé bizonytalanul.

– Ó, ne! – kiáltott rám egy hang. – Ott vagy? Tudtam, hogy ott vagy. Menj haza! – A főnököm volt. – Az iroda zárva van. Holnap találkozunk.

Csend. Szavakkal küszködtem, próbáltam kitalálni, mit mondhatnék.

– Sajnálom, hogy bejöttél a belvárosba. Menj haza melegedni!

És letette.

Már a bankárok sem voltak az utcán. Valószínűleg átázott, átfázott lábukat melengették valahol. Erős széllökések süvítettek végig a Madison Avenue-n, számba és arcomba fújták a hajamat, de a sugárút olyan csendes volt, olyan tiszta, üres és szép, hogy addig maradtam a szabadban, amíg kezem, lábam és orrom zsibbadni nem kezdett a hidegtől. Ez volt az utolsó hétfőm, amikor délelőtt 9:30-kor nem kellett egy bizonyos helyen lennem, és rájöttem, hogy haza sem kell sietnem. Nem ez volt az egyetlen hóvihar, amit New Yorkban átéltem, de egyik sem teremtett ekkora csendet, olyat, amiben egy utcasarkon állva úgy érezhettem, hogy én vagyok az egyetlen ember az egész világegyetemben; egyiktől sem állt meg teljesen a város. Mire a következő ilyen hatalmas hóvihar megérkezett, a világ megváltozott. A havazás csendje már nem valósulhatott meg így.

Hazamentem Brooklynba. Szüleim úgy tudták, hogy az Upper East Side-on lakom Celeste barátnőmmel. Az egyetem után, amikor mesterképzésre Londonba költöztem, Celeste – akit a szüleim megrögzötten csak a „jó” és „kedves” jelzőkkel illettek – iskola-előkészítő csoportban vállalt tanítói munkát, és talált magának egy államilag maximált bérleti díjú garzonlakást az East Seventy-Third Streeten, a First és a Second Avenue között. Aztán visszaevickéltem New Yorkba és ő megengedte, hogy a kanapéján aludjak; hálás volt a társaságért, aztán javasoltam, hogy hozzá költöznék, és feleznénk a bérleti díjat. Hivatalosan, vagyis a szüleim tudomása szerint volt egy hasonlóképpen jó és kedves barátom is, aki még az otthoni, főiskolai éveim alatt is megvolt, zeneszerző, nagyszerű, remek, fantasztikus fiú, Kaliforniában tanul. Az volt a terv, hogy mesterszakos diplomám megszerzése után hazajövök Londonból, rövid látogatást teszek a szüleimnél, aztán elköltözöm Berkeley-be, ahol az én jó és kedves barátom lakhatási lehetőséget szerzett nekünk néhány háztömbnyire a Telegraph Avenue-tól, egy olyan nagy, barátságtalan, U alakú épületben, ami úgy nézett ki, mintha medence lenne az udvar közepén.

De nem volt medence. Én pedig eltértem a tervtől. Visszamentem New Yorkba, és rájöttem, hogy képtelen vagyok elhagyni a várost. Aztán megismerkedtem Donnal.

Az Ügynökségnél töltött második munkanapomra is nyugtalanítóan korán érkeztem, mert annyira féltem, hogy elkésem. Ezúttal bedugtam a zárba a kulcsot, résnyire nyitottam az ajtót, és azt láttam, hogy az iroda sötét, a recepciós asztalánál senki nem ül. Gyorsan becsuktam az ajtót, visszazártam, és a lifttel lementem az előcsarnokba. A Madison Avenue-n már eltakarították a havat, ahogy a Fifth és a belváros nagy része is hómentes volt, de még álmosság ült a városon, az útpadkák mentén vállmagasságig ért a hó, a gyalogosok lassan haladtak a járdákon vágott keskeny ösvényeken. Az előcsarnokban volt egy croissant-bolt, ahol néhány álmos vendég üvegvitrinekben tárolt süteményeket nézegetett egy testes, hajhálós dél-ázsiai nő barátságtalan tekintete előtt. Csatlakoztam a vásárlókhoz, és fontolgattam, hogy iszom még egy kávét, aznap a másodikat.

Mire visszaértem az irodába, a recepciós már megérkezett, és barna kabátját még le sem véve, éppen a lámpákat kapcsolta fel a folyosón. Lámpa világolt az irodából, közvetlenül az asztalával szemben is.

– Ó, helló! – köszöntött nem igazán barátságos hangnemben. Kigombolta a kabátját, és a karjára vette, aztán elindult a folyosón. Egyre távolodott tőlem.

– Én vagyok az új asszisztens – szólaltam meg. – Egyszerűen, ööö menjek az asztalomhoz? Vagy esetleg…

– Egy pillanat! Hadd akasszam fel a kabátomat – szólt rám.

Pár perc elmúlt, mire rövid haját igazgatva újra megjelent.

– Hogy is hívnak? Joan?

– Joanna.

– Remek. Joanne – szólt, és súlyosan lehuppant székére. Magas nő volt, alakja olyan, amit anyám szoborszerűnek nevezett volna; aznap garbónyakú pulóver volt rajta, és olyan pantalló, amit az 1970-es években viseltek: trapéz szabású szár, széles hajtókával. Székében ülve úgy tűnt, hogy nem egyszerűen az íróasztal fölé magasodik, de uralja is azt és a körülötte levő egész helyiséget. Telefonja mellett hatalmas Rolodex állt.

– A főnököd nincs itt. Tízre jön. – 9:30 volt, azt mondták, akkor kezdődik a munkaidőm. – Talán idekint megvárhatod – sóhajtott, mintha nagy kellemetlenséget okoznék neki; aztán megvetően biggyesztette le telt ajkát. – Vagy leülhetsz az íróasztalodhoz. Tudod, hol van?

Bólintottam.

– Oké. Azt hiszem, hátramehetsz oda. De ne nyúlj semmihez. Nemsokára beér.

– Hátrakísérhetem – szólt egy hang a megvilágított irodából.

Magas fiatalember haladt át az ajtón nagy léptekkel.

– James vagyok – mutatkozott be, és kezet nyújtott. Világosbarna, göndör haja volt, szemén abban az évben divatos aranykeretes szemüveg. Állán dús, vöröses szakáll. Ettől az egész megjelenése olyan volt, mintha ő lenne Mr. Tumnus, a nemes faun Narnia krónikáiból, Az oroszlán, a boszorkány és a ruhásszekrény című részből. Kezet ráztunk.

– Kövess – mondta, én pedig követtem a főfolyosón, sötét irodák sora előtt. Mint előző nap, megint nagyon szerettem volna hosszan elidőzni a falak mentén felhalmozott könyvek között. Észrevettem néhány izgalmasan ismerős nevet: Pearl Buck és Langston Hughes, meg néhány érdekes külföldit, például Ngaio Marsh nevét, és ettől a gyomrom olyan bizsergő remegéssel reagált, mint amikor gyerekkoromban elmentem a helyi könyvtárba: nagyon sok könyv, mindegyik a maga módján csábító, és bármelyiket elvihetem.

– Hű… – fejeztem ki csodálatomat szinte önkéntelenül.

James megállt, felém fordult.

– Tudom – felelte igazi mosollyal. – Hat éve vagyok itt, de még mindig így érzek.

Főnököm az előrejelzésnek megfelelően tízkor érkezett, whiskey-barna nercbundában; szemét hatalmas napszemüveg takarta, fején lómintás selyemkendő.

– Jó reg… – kezdtem mondani, és felálltam, ahogy az ember királyi fenségek és egyházi méltóságok előtt feláll.

Ő azonban elviharzott előttem, be az irodájába, mintha periferikus látását napszemüvege beszűkítette volna.

Húsz perccel később kinyílt az iroda ajtaja, főnököm lépett ki rajta. Bundáját már levetette, és hatalmas napszemüvege helyett hatalmas, áttetsző lencséjű szemüveg volt rajta, ami sápadt arcának felét lefedte, és felnagyította hasonlóan halvány, kék szemét.

– Szóval itt vagy – mondta, azzal cigarettára gyújtott, és elhelyezkedett L alakú íróasztalom egyik végén.

– Igen – feleltem könnyed mosollyal, és felálltam. Lábam kissé megcsúszott a Don szobatársától, Leigh-től kölcsönvett csizmában. Félcipőm nyomorúságos C alakúra száradt Don lakásának radiátorán. Mert természetesen ott laktam: Don lakásában, Brooklynban.

– Nos, nagyon sok dolgunk van – mondta főnököm, és hosszú mutatóujjával félretűrt egy félrecsúszott hajtincset arca elől. – Azt már tudom, hogy tudsz gépelni… – Meggyőzően bólogattam. – De használtál már diktafont?

– Azt még nem – ismertem be. Nem is hallottam ilyesmiről. Említette az interjú során? Ebben nem voltam annyira biztos. A szerkezet neve úgy hangzott, mintha valamelyik dr. Seuss-könyvben szerepelne. – De… biztos vagyok benne, hogy gyorsan meg tudom tanulni.

– Én is biztosra veszem – jelentette ki főnököm, és sűrű füstgomolyt eresztett a légbe, ami meglehetősen ellentmondott magabiztos kijelentésének. – Bár esetenként elég bonyolult tud lenni.

Egyik kezével levette a merev, opálos borítást az írógép mellett álló fehér műanyag dobozról. Így kibontva első generációs magnetofonnak tűnt, rengeteg dróttal, a megszokottnál nagyobb fejhallgatóval; nem voltak rajta a magnókon megszokott kezelőgombok, a „play”, a „rewind”, a „fast-forward” és a „pause”, csak egy nyílás a kazettának. Mint az 1950-es és 1960-as évek hatékonyságnövelő eszközeivel gyakran előfordult, ez is egyszerre tűnt elbűvölően régiesnek és kísértetiesen ultramodernnek.

– Hát, ez az – mondta főnököm furcsa nevetéssel. – Pedálokkal lehet a lejátszást és a visszatekerést szabályozni. És azt hiszem, a sebességet is be lehet állítani.

Bólintottam, de semmiféle szabályozót nem láttam.

– Ha valamiben elakadsz, Hugh meg tudja mutatni, hogyan kell…

Nem igazán tudtam, kicsoda az említett Hugh, ahogy azt sem értettem, mit kell tennem a diktafonnal, de megint csak bólintottam.

– Rengeteg gépelnivalóm van, adok néhány kazettát, és kezdheted is. Aztán beszélgetünk egy kicsit.

Azzal nagy léptekkel visszavonult az irodájába. Három kazettával és új, még meggyújtatlan cigarettával tért vissza.

– Tessék! Ez mind a tiéd!

És már ott sem volt. Az íróasztalomtól jobbra levő boltíves átjáróban tűnt el, ahonnan a pénzügyi osztályra, a konyhába és az ügynökségi emelet másik szárnyába, a többi ügynökhöz és a külvilágra nyíló ajtóhoz lehetett átjutni.

Nem is tudtam írógépen gépelni. A munkaerő-közvetítő hölgy tanácsára hazudtam a gépelési képességeimről.

– A veled egykorúak egyike sem tud írógépen gépelni – mondta, és szép arca megvető grimaszba rándult. – Ti már a számítógépekkel nőttetek fel. Mondd azt neki, hogy percenként hatvan szót tudsz leírni. Egy héten belül úgyis eléred ezt a sebességet.

Ami azt illeti, volt idő, amikor valóban percenként hatvan szót tudtam gépelni. Mint minden New York-i iskolás, nyolcadikban nekem is volt kötelező gépírásórám. Néhány évig sorra írtam tele a papírokat apám irodájának egyik írógépén, úgy, hogy egyszer sem néztem a billentyűzetre. Aztán a középiskola első osztályában Macintosh II gépünk lett, és szabályos tízujjas gépelésem teljesen szétesett, a digitális kor laza kétujjas, technikamentes stílusú szövegbeviteli módszerét alkalmaztam.

Levettem a porvédő huzatot a Selectric gépről. Hatalmas volt, több gombja és emelőkarja volt, mint amire tanulógépeimről emlékeztem. És mégis… és mégis… volt egy gomb, amit nem találtam: a bekapcsolót. Végighúztam kezemet az írógép elején és hátulján. Semmi. Felálltam, és minden szögből megnéztem; furcsa, kicsavart testtartásban jártam körül íróasztalomat. Aztán visszaültem, és újra próbálkoztam; tapogattam, hátradöntöttem, hátha az alján van a kapcsoló. Zöld pulóverem hónalját sűrű verejték áztatta, izzadságcseppek gyöngyöztek homlokomon, orrom furcsán facsarodott, ami elég szörnyű volt, mert ez annak a jele, hogy hamarosan sírva fakadok. Utolsóként arra gondoltam, hogy a gépnek nincs is be/ki kapcsológombja, hanem egyszerűen ki van húzva a konnektorból. Az asztal alá guggoltam, sötétben tapogatózva kerestem a zsinórt.

– Segítségre van szüksége? – szólt egy halk, tétova hang, ahogy a kezembe akadt poros vezetéket felemeltem.

– Hát… lehetséges – feleltem, és a tőlem telhető legelegánsabb mozdulattal előbújtam. Meghatározhatatlan korú férfi állt az asztalom mellett; annyira hasonlított a főnökömre, hogy a fia lehetett. Ugyanaz a szúrós tekintet, ugyanaz az egyenes szálú, hamubarna haj, ugyanaz a megereszkedett arc, feltűnően fehér bőr, bár az ő arcán aknék elhalványult hegei látszottak.

– A gombot keresed? – kérdezte csodával határos módon a férfi.

– Igen – ismertem be. – Nagyon ostobának érzem magamat ezért.

Együttérzőn ingatta fejét.

– Rejtett kapcsoló, tényleg nagyon szokatlan helyre tették. Senki nem találja meg. És elég furcsán lehet elérni, ha az ember a gép előtt ül. Itt van.

Belépett az íróasztalom mögé, pár lépés távolságot gondosan megtartva, és karját a gép bal oldala köré csúsztatta, mintha átölelné; tisztán hallható volt a kapcsoló kattanása. A gép mély, folyamatos hangot hallatott, olyannak tűnt, mint az alvó macska dorombolása, aztán szinte láthatóan vibrálni kezdett.

– Nagyon köszönöm – mondtam, talán kicsit túl sok érzelemmel.

– Igazán nincs mit – felelte.

Szorosan az íróasztalhoz húzódtam, hogy legyen helye kikászálódni, ezt meg is tette, kissé ügyetlenül, mert megbotlott a székem alatti műanyag padlóvédőben és egy kósza vezetékben. Felsóhajtott, kezet nyújtott, és ekkor megláttam az ujján az egyszerű arany jegygyűrűt, ami meglepett. Valahogy olyan egyedül-embernek tűnt.

– Hugh vagyok – mutatkozott be. – Te pedig Joanna.

– Igen – erősítettem meg, és elfogadtam felém nyújtott kezét. Bőre meleg volt, száraz és nagyon, nagyon fehér.

– Ott vagyok – biccentett az asztalommal szemközt nyíló ajtóra, amit gardróbnak néztem. – Ha bármire szükséged van, ha valamit tudni akarsz, csak gyere és szólj. A főnököd néha… – újabb nehéz sóhaj – …szóval nem mindent magyaráz meg, amit meg kéne magyaráznia. Ha nem értesz valamit, csak kérdezz. – Arckifejezése hirtelen megváltozott, ajka felfelé görbült. – Elég régóta vagyok itt, úgy ismerem az Ügynökséget, mint a tenyeremet. Tudom, mi hogyan működik.

– Mióta? Mennyi ideje vagy itt? – kérdeztem, bár talán nem kellett volna, de már kimondtam.

– Lássuk csak… – Kezét karba fonta, szemöldökét elgondolkodva vonta össze. Eleve lassú beszéde még jobban lelassult. – Amikor 1977-ben beléptem a céghez, Dorothy asszisztense voltam.

Bólintottam, mintha tudtam volna, ki az a Dorothy.

– Az négy évig tartott – folytatta gyengülő hangon. – Egy időre elhagytam a céget. Aztán 1986-ban vagy 1987-ben visszajöttem. – Újabb sóhaj. – Húsz éve, azt hiszem. Húsz éve dolgozom itt.

– Hűűű – szólaltam meg, de ez nem igazán mondható értelmes megszólalásnak.

Huszonhárom éves voltam.

Hugh felnevetett.

– Tudom, tudom, hogy hűűű. – Vállat vont. – Szeretek itt dolgozni. Illetve vannak dolgok, amiket nem szeretek, de nekem megfelel. Amit csinálok. Itt.

Meg akartam kérdezni, pontosan mit is csinál, de nem voltam biztos abban, hogy az ilyen érdeklődés nem minősül-e itt durva tapintatlanságnak. Anyám azt tanította nekem, hogy soha ne kérdezzek rá mások pénzére és pozíciójára. Ez egy irodalmi ügynökség, Hugh tehát feltételezhetően irodalmi ügynök.

Újra egyedül voltam az íróasztalomnál; a Hugh szobájából kiszűrődő fény megnyugtatóan ragyogta be a tőlem jobbra leterített szőnyeg egy részét. Fogtam az egyik kazettát, és némi ügyetlenkedéssel becsúsztattam a diktafonba, aztán újabb bekapcsológomb-keresésbe kezdtem. Ne, ezt ne, gondoltam. Nem volt a diktafonon semmi; sem „pedál”, sem más, csak egy jelöletlen tárcsa. Felemeltem a sima műanyag dobozt, alaposan szemrevételeztem, de semmit nem találtam, abszolút semmit.

Halkan kopogtam Hugh félig nyitott ajtaján.

– Gyere be! – szólt ki, és én bementem. Az enyémhez hasonló L alakú íróasztal mögött ült. Az asztalon papírhegyek, olyan magasan, hogy Hugh mellkasa és nyaka sem látszott ki mögülük. Felbontott és felbontatlan borítékok; egyenetlen szélük hullámos, gyűrött; levelek még háromrét hajtva vagy a kihajtogatás különböző stádiumaiban; sárga indigós másolatok és fekete indigópapír, amivel a sárga másolatok készültek; a szokásosnál sokkal nagyobb rózsaszín, sárga és fehér kartotékcédulák; papír hátán papír a papír hátán; olyan hatalmas és elképzelhetetlen rendetlenség, hogy megráztam a fejemet, hogy tudjam, nem képzelődöm.

– Egy kicsit el vagyok maradva – magyarázta. – A karácsony miatt.

– Ó! – bólogattam. – Szóval… ööö… a diktafon…

– Lábpedálos – felelte sóhajtva. – Az asztal alatt. Három. Az egyik a lejátszás, a másik a visszatekerés, a harmadik a gyors előre.

Az egész délelőttöt azzal töltöttem, hogy főnököm mély, patrícius hangját hallgattam, ahogy a diktafon ősöreg fejhallgatójában nekem beszél. Különösen meghitt élmény volt. Levelek: leveleket gépeltem az Ügynökség fejléces papírján – sárgás, a szabványnál kisebb, 110 grammos, a megszokottnál vastagabb géppapír –, némelyik több oldal hosszú volt, de akadtak nagyon rövidek, egy-két sorosak is. „Megbeszélésünk alapján mellékelten küldöm a St. Martins Kiadóval a Two of by Blood című mű felhasználására kötött szerződését. Kérem, mindkét példányt írja alá, és a lehető leghamarabb küldje vissza nekem.” A leghosszabb levelek kiadóknak szóltak, és bonyolult, számomra sok esetben érthetetlen szerződési változtatásokat javasoltak, meglepő szavakat és kikötéseket tartalmaztak, különösen az „elektronikus sokszorozás joga” kifejezéssel kapcsolatosak, ami semmit nem jelentett nekem. Ezek a levelek egyszerre voltak elviselhetetlenül unalmasak, a formázás és a térközszámítás során rendkívül, fizikai mértékben megterhelők, és furcsamód megnyugtatók, mert olyan keveset értettem a tartalmukból, hogy maga a gépelés monotonitása – ujjaim a billentyűzeten, a betűkar mozgása, a betűfej ütemes koppanása a papíron – valósággal hipnotizált. A munkaerő-közvetítő hölgy biztosított, hogy a gépelés olyan, mint a biciklizés; és valóban: ujjaim emlékeztek, tudták, hol a helyük a tasztatúrán, és mintha önálló életet élnének, valósággal ráreppentek a betűkre. Délre már egy egész halom frissen gépelt levél állt szép rendben az asztalom sarkán – egy kazetta tartalma –, gemkapoccsal hozzátűzve a megcímzett boríték, Hugh útmutatása szerint.

Éppen kivettem az első kazettát, és betettem a másodikat, amikor megcsörrent a telefonom. Megdermedtem. Még mindig nem voltam biztos abban, mi a szabály a megfelelő bemutatkozást illetően.

– Halló – szóltam bele hamis magabiztossággal, a telefonkagylót fülem mögé csúsztatva. Ez volt az első igazi telefonhívásom.

– Joanna! – üdvözölt egy jókedvű hang.

– Apa?

– Én vagyok – erősítette meg apám az ő jellegzetes Boris Karloff-hangján. Apám fiatal korában színész volt. Színtársulata fellépett a Catskill-hegységben, nyaralótelepeken és szállodákban. A színtársulat többi tagja híres lett: Tony Curtis, Jerry Stiller. Apám fogorvos lett. Megrögzött viccmesélő fogorvos. – Én vagyok a te régi jó apád. Milyen az első munkanapod?

– Egészen tűrhető. – A szüleim szinte abban a pillanatban elkérték a munkahelyi telefonszámomat, amint megmondtam nekik, hogy felvettek. Nem gondoltam volna, hogy már az első napon felhívnak. – Csak leveleket gépeltem.

– Hát, most már igazi titkárnő vagy – mondta apám nevetve. Családomban mindenki a természettudományok valamelyik ágának művelője, és mintha minden lépésemet szórakoztatónak találnák. – Ó, bocsánat, asszisztens.

– Azt hiszem, ez a munka kicsit más, mint egyszerű titkárnőnek lenni – feleltem, és nagyon utáltam, hogy ezt önkéntelenül milyen komor hangon mondom. Ez is állandó téma volt a családunkban. Joanna nem érti a tréfát. Csak viccelünk, Joanna! Teljesen felesleges magadra venni és megsértődni! És mégis, mindig sértve éreztem magam. – Kéziratokat fogok olvasni. – Ez volt az egyetlen nem-titkárnői munka, ami eszembe jutott. Főnököm ezt történetesen nem említette, de mindenki, akivel a munka elvállalása óta, az elmúlt hetekben beszéltem, kifejezetten hangsúlyozta, hogy irodalmi ügynök asszisztensének lenni elsődlegesen besegítést jelent a kéziratolvasásba. Gépelést senki nem említett. – Szóval többek között az lesz a feladatom. Olyan embert kerestek, akinek az enyémhez hasonló képzettsége van. Angol szakost.

– Igen, igen, értem – mondta apám szinte behízelgő hangon. – Persze, persze. Figyelj csak, gondolkodtam ezen a dolgon. Mennyit is fizetnek neked?

Körülnéztem, hogy biztosan egyedül vagyok-e főnököm irodájának előterében.

– Tizennyolc-ötöt.

– Tizennyolcezer dollárt?! – kiáltott fel apám. – Azt hittem, többet. – Reszelős torokhanggal fejezte ki undorát és felháborodását; ez a hang az utolsó még létező bizonyítéka annak, hogy jiddis nyelvű házban nevelkedett. – Tizennyolcezer dollárt egy évre?

– Tizennyolcezer-ötszázat.

Ez az összeg elég nagynak tűnt nekem. Egyetemi éveim alatt ezerötszázat kerestem szemeszterenként mint kreatív- és akadémiaiírás-oktató. Londonban a mesterszak alatt minimumbéren tengődtem, sört szolgáltam fel egy pubban, és a vevőknek segítettem túrabakancsokat próbálni egy campingcikkeket áruló szaküzletben az Oxford Street közelében. Tizennyolcezer-ötszáz dollár hatalmas összegnek, elképzelhetetlenül sok pénznek tűnt nekem; talán azért, mert kerek összegnek képzeltem, amit ropogós bankjegyek kötegeként adnak át nekem.

– Tudod, Jo, szerintem ennyiből nem tudsz megélni. Szerinted kérhetsz tőlük többet?

– Apa, már elkezdtem dolgozni.

– Tudom, de talán megmondhatnád nekik, hogy átnézted a költségvetésedet, és úgy találtad, hogy ilyen kevés pénzből nem lehet megélni. Nézzük csak… – mondta, és tudtam, hogy számol; apám bonyolult számításokat volt képes fejben elvégezni – …az annyi, mint havi ezerötszáz, vagyis adózás után marad ebből neked talán havi nyolc-kilencszáz dollár. Az egészségbiztosítást fizetik utánad?

– Nem tudom.

Azt mondták, az Ügynökség alkalmazottai biztosítottak, de a biztosítás a munkába lépés után három – vagy talán hat – hónappal lép életbe. Ebből feltételeztem, hogy biztosított leszek. De őszintén szólva nemigen figyeltem a pénzügyi részletekre. Az a hír, hogy lett állásom, mintha elhomályosította volna minden más aggodalmamat. Az ismerőseim közül szinte senkinek nem volt jövedelemszerző főállása. A barátaim még egyetemre jártak, filmes MFA diplomáért vagy filmelméleti PhD-fokozatért tanultak, vagy portlandi kávézókban dolgoztak, vagy pólókat árultak San Franciscóban, vagy a szüleikkel éltek az Upper West Side-on. A munkavállalás, a reggel kilenctől délutánig kitöltendő teljes munkaidő szinte ismeretlen fogalom volt.

– Ki kéne derítened – mondta apám, és éreztem, hogy irántam való türelme fogyni kezd. – Ha az egészségbiztosításodat nem fizetik, akkor nem igazán marad hazavinni való pénzed. Mennyi bérleti díjat fizetsz Celeste-nek?

Feszengve pislogtam. Donhoz költöztem – bár nem hivatalosan –, úgy, hogy előtte nem fizettem ki Celeste-nek az első havi bérleti díjat, amiben megállapodtunk, bár Celeste gardróbjában még ott volt néhány ruhám és az egyetlen jó kabátom. A szüleim semmit nem tudtak Donról, még a nevét sem. Tudomásuk szerint alig néhány pillanat választ el attól, hogy feleségül menjek ahhoz a barátomhoz, akivel itthoni főiskolai éveim alatt jártam, és akinek szépségét, kedvességét, okosságát teljes szívükből kedvelték, és támogatták kapcsolatunkat. Amikor a szüleim Celeste lakásának számát hívták, sosem voltam ott, de ezt a fiatalság számos bosszantó tünetének egyikeként könyvelték el.

– Háromszázötven dollárt – mondtam az apámnak, bár a valóságban 375 dollár volt az összeg, amiben Celeste és én megállapodtunk, vagyis a teljes bérleti díj fele. Mint az gyakran előfordult velem, úgy egyeztem bele ezekbe a feltételekbe, hogy nem gondoltam alaposan át, illetve sehogy sem gondoltam át a dolgot, és azóta eszembe jutott, hogy nem is igazán előnyös és méltányos megállapodás. A bérleti díj felét fizetni egy olyan lakásért, amiben semmi nem az enyém, amiben alvás közben még a lábamat sem tudom kinyújtani, igazán értelmetlen. Nem tudtam elképzelni, hogy az idők végezetéig saját tér nélkül éljek, hogy ne legyen egy hely, ahol egyedül lehetek. De Celeste mintha éppen ilyen szűkös, túlzsúfolt lakhatásra vágyott volna. Hughhoz hasonlóan ő is egyedül-embernek tűnt. Egyedül volt a szorongásaival, bizonytalanságaival, egyedül elméjének zsarnokságával, ugyanakkor egyszerűen, szó szerint, a szó testi és térbeli értelmében – egyedül. Egyetlen társa egy túlsúlyos, kétoldali végtagbénulásos macska volt, aki úgy vonszolta magát a lakásban, mint valami mitikus lény; első fele oroszlánszerű, sűrű szőrös, hátsó része kopaszra nyírva, mert a teste már nem volt elég rugalmas ahhoz, hogy ott is tisztogassa magát. Egyik este, miután egy barátommal találkoztam a belvárosban, visszamentem a lakásba, és Celeste barátnőmet ágyban találtam. Nyakig begombolt, virágmintás flanel hálóingben nézett valami régebben népszerű tévés vígjátéksorozatot, fura macskáját simogatta, és könnyek csorogtak az arcán.

– Mi a baj? – kérdeztem súgva, azzal leültem az ágya szélére, mintha magatehetetlen nyomorék lenne. –Celeste, mi a gond?

– Nem tudom – felelte. Kerek, szeplős arca, amit korábban a testi-lelki egészség mintaképének tekintettem, most eltorzult, és vörös volt a sírástól. – Mit csináltál ma este? Itthon voltál? Valami történt?

Fejét ingatta.

– Munka után hazajöttem, és főztem egy kis spagettit…

Bólogattam.

– …És arra gondoltam, hogy megfőzöm az egész csomagot, és a következő pár napban megeszem. – Telt arcán egyetlen kövér könnycsepp gördült le. – Így ettem egy kicsit, aztán még egy kicsit és még egy kicsit. – Szomorú tekintettel nézett fel rám. – És aztán csak azt vettem észre, hogy az egészet megettem.

Az eltelt körülbelül egy évben, mióta megkaptuk a diplománkat, Celeste felszedett egy kis súlyt, de tudtam, hogy nem az aggasztja, hogy az egy font tészta újabb egy fontot jelent a mérleg mutatóján. A körülményektől rémült meg, amik oda vezettek, hogy megehetett egy zacskó spagettit, sodródó, érdektelen, szabályozatlan élete, amelyben senki – se anya, sem nővér, sem húg, sem szobatárs, sem professzor, sem barát, senki – nem volt, aki szokásait és viselkedését figyelemmel kísérte volna, és azt mondja: „Nem volt elég?” Vagy: „Ehetek veled?” Vagy: „Vacsorázzunk ma együtt!” És olyan ember sem volt, aki egyáltalán megkérdezte volna: „Mit vacsorázol?” Felkelt, elment dolgozni, hazament, egyedül.

– Háromszázötven dollár?! – kiáltott fel apám. – Egy közös szobáért? Nem a kanapén alszol?

– Ami azt illeti, ez egészen olcsó lakás azon a környéken.

– Anyáddal beszélgettünk erről – mondta apám, és hallottam a hangján, hogy türelme teljesen elfogyott. – Ha elvállalod ezt az állást – már mondtam, hogy elvállaltam, gondoltam –, akkor itthon kell laknod. Busszal bejárhatsz a városba, és megspórolod a lakbért. Talán vehetnél egy lakást. A bérleti díj kidobott pénz.

– Nem lakhatok otthon, apa – feleltem szavaimat gondosan mérlegelve. – Busszal majdnem két óra bejutni. Reggel hatkor kéne otthonról indulnom.

– És akkor mi van? Úgyis korán kelő vagy.

– Apa… – mondtam halkan. – Egyszerűen nem lehet. Nekem is szükségem van magánéletre.

Az átjáró felé pillantottam, és láttam, hogy a főnököm lassan közeledik az iroda felé. – Ne haragudj, most mennem kell.

– Az ember nem kaphatja meg mindig azt, amit akar.

– Tudom – feleltem a lehető leghalkabban. Nagyon szerettem apámat, és fájt, hogy nem lehetek vele, annyira vágytam a közelségére, hogy rosszullét fogott el. – Igazad van.

De közben azt gondoltam, amit minden gyerek gondol: Te nem kaphattad meg. De ez nem jelenti azt, hogy én nem kaphatom meg, amit akarok.

Ahogy teltek az órák, a levelek egyre magasabb halomban tornyosultak az asztalomon. Pontban 13:30-kor főnököm megint magára vette bundáját, és kiment. Kis barna csomaggal tért vissza. Arra gondoltam, vajon mikor mondja, hogy elmehetek ebédelni. És vajon én is megtehetem ugyanezt? Mármint hogy kimegyek valami ebédért, behozom, és az íróasztalomnál megeszem. A külvilág álomszerűnek tűnt. Csak én voltam és a Diktafon; egyik levelet a másik után gépeltem, úgy állítottam be a készülék oldalán a tárcsát, hogy lassabban játssza le a beszédet; főnököm hangja altról basszusra mélyült, és egyre kevesebbszer kellett visszatekernem. Farkaséhes voltam, fájtak az ujjaim, de nem annyira, mint a fejem.

Főnököm irodájából folyamatosan füstgomolyok áramlottak íróasztalom felé. Szemem viszketett, égett; mintha füstös bárban éjszakáztam volna.

Fél három körül, amikor már az utolsó kazetta szövegeit gépeltem, főnököm odalépett az asztalomhoz. Korábban többször elhaladt mellettem úgy, hogy tudomást sem vett rólam. Furcsa érzés volt; mintha bútordarabbá változtam volna.

– Nos, úgy tűnik, haladást értél el – jegyezte meg. – Hadd nézzem!

Felkapta a leveleket az asztalomról, visszavonult az irodájába.

A következő pillanatban Hugh dugta ki a fejét irodájából.

– Ebédeltél már?

Fejemet ingattam.

Felsóhajtott.

– Valakinek el kellett volna mondania neked. Akkor mész ebédelni, amikor akarsz. A főnököd korábban szokott menni, én később, de gyakran hozok fel magamnak ebédet. – Ez valahogy nem lepett meg. Olyan embernek tűnt, akiről el tudtam képzelni, hogy gondosan megkent, háromszög alakúra vágott mogyoróvajas-gyümölcszselés szendvicseket hoz, zsírpapírba csomagolva. – Menj most. Biztosan nagyon éhes vagy már.

– Biztos? Éppen most vitte be a legépelt leveleket magához – mutattam főnököm ajtajára.

– Azok is ráérnek. A kazetták anyaga már vagy egy hónapja várt legépelésre. Menj, vegyél egy szendvicset!

A Madison Avenue-n egyszer csak azon vettem észre magam, hogy egy franchise szendvicsüzlet kirakatán bámulok befelé. A szendvicseik túl drágák voltak nekem, mert nekem minden túl drágának számított: semmim sem volt. Annak a néhány dollárnak, amit apám juttatott nekem, ki kellett tartania az első fizetési csekkemig, amit a hét végére vártam. New Yorkban még bankszámlát sem nyitottam. Olyan kevés pénzem volt, hogy annyival értelmetlen bankszámlát fenntartani. A londoni bankszámlám még működött, és volt rajta némi pénz, de fogalmam sem volt, hogy mennyi, és hogyan férhetnék hozzá az elektronikus bankolás előtti időkben. Pénztárcámban két hitelkártya lapult, de ezeket vészhelyzet esetére tartottam fenn, és eszembe sem jutott, hogy bármire használhatom őket, olyan nem-végszükség dologra is, mint az ebéd, bármennyire is éhes voltam.

Elhatároztam, hogy veszek egy kávét és egy almát. Legfeljebb pár dollár. A Madison nyugati oldalán bementem egy kis boltba, ahol megszemléltem egy nagy halom túlérett banánt.

– Mit szeretne? – kérdezte mosolyogva a szendvicspult mögül a talpig fehérbe öltözött árus.

– Pulykaroládos zsemlét – feleltem, bár nem igazán akartam válaszolni a kérdésre. Szívem hevesen vert ettől a meggondolatlan gesztustól. – Provolone sajt, saláta, paradicsom és egy kis majonéz. Csak egy kicsi. És mustár.

A pénztárnál átadtam egy tízest; két dollárt és két negyeddollárost kaptam vissza. Több dollárral költöttem a tervezettnél többet egy teljesen egyszerű szendvicsre. Pulzusom hevesen vert a megbánástól. Öt dollárt szántam ebédre. Hét ötven? Hét ötven az egy vacsora.

Visszaértem az íróasztalomhoz. Letettem a szendvicsemet, és kibújtam a kabátomból. Éppen kihúztam a székemet, hogy leüljek, amikor főnököm megjelent irodájának ajtajában.

– Ó, jó, hogy visszajöttél. Gyere be hozzám, ülj le nálam! Beszélnünk kell egy-két dologról.

Szomorú pillantást vetettem fehér zsírpapírba csomagolt szendvicsemre, beléptem a főnökasszony irodájába, és leültem az íróasztala előtt álló egyik egyenes hátú székre.

– Szóval… – szólalt meg, azzal leült saját székébe, hatalmas íróasztala mögé. – Beszélnünk kell Jerryről.

Bólintottam, bár fogalmam sem volt, kicsoda az a bizonyos Jerry.

– Lesznek betelefonálók, akik a címét és a telefonszámát kérdezik. Arra kérnek, hogy hozd őket össze, segíts nekik kapcsolatba lépni vele. Vagy velem – mondta, és felnevetett, mintha ez olyan nevetséges dolog lenne. – Riporterek hívnak. Diákok. Alapszakosok. Mesterszakosok. Doktorandák és doktoranduszok. – Szemét forgatva pislogott. – Olyasmiket mondanak, hogy interjút akarnak készíteni vele, vagy díjat adományoznának neki, vagy ki tudja, miket még. Producerek érdeklődnek megfilmesítési jogokról. Megpróbálnak megkerülni téged. Nagyon meggyőzők, nagyon manipulatívak tudnak lenni. De soha… – szeme összeszűkült a vastag szemüveglencse mögött; előrehajolt, az asztalra támaszkodott, úgy nézett ki, mint egy gengszter gúnyrajza, és hangja fenyegető élt kapott, ahogy ezt mondta: –…soha, soha, de soha senkinek nem adhatod meg Jerry címét és telefonszámát. Ne mondj nekik semmit! Ne válaszolj a kérdéseikre! Csak a lehető leggyorsabban tedd le a telefont! Megértetted?

Bólintottam.

– Soha, soha, de soha nem adhatod meg a címét és a telefonszámát. Akárki kérje is. Senkinek.

– Megértettem – feleltem, bár nem voltam egészen biztos abban, hogy valóban megértettem-e, mert fogalmam sem volt, hogy kicsoda Jerry. 1996-ot írtunk, és az első Jerry, aki eszembe jutott, Seinfeld volt, de ő feltehetőleg nem az Ügynökség ügyfele, bár az ember sosem tudhatja.

– Rendben – nyugtázta a főnökasszony, és megint hátradőlt a székén. – Megértetted. Most menj! Belenézek a leveleidbe – mutatott a frissen gépelt levélkupacra. Szép rendben állt a halom az íróasztal lapján. Az, hogy így egyben láttam őket, némi büszkeséggel töltött el. Gyönyörű volt a fekete betűkkel teleírt sok nehéz, sárga papír.

Miután kimentem az irodájából, becsuktam az ajtót, és lesimítottam a szoknyámat, pillantásom véletlenül az ajtó jobb oldalán álló könyvespolcsorra esett. E fal előtt volt az íróasztalom, rajta az írógép. Egész nap azokat a könyvespolcokat néztem, de nem láttam, annyira lefoglalt a gépelés. A könyvespolcon mustársárga, vörösesbarna, türkizkék kötésű könyvek sorakoztak, a cím és a szerző neve fekete félkövér betűkkel nyomtatva. Számtalanszor láttam már ezeket a köteteket: szüleim könyvespolcán és középiskolás koromban az angolszertár könyvszekrényében, minden könyvesboltban és könyvtárban, ahol valaha jártam, és persze barátaim kezében is.

Én magam sosem olvastam őket, de ez puszta véletlen, nem tudatos döntés volt. Ezek a könyvek annyira ott voltak minden akkori magán- és nyilvános könyvgyűjteményben, hogy alig vettem észre őket. A Zabhegyező, a Franny és Zooey, a Kilenc történet.

Salinger. Az Ügynökség képviseli J. D. Salingert.

Csak akkor fogtam fel, amikor már az íróasztalomhoz értem.

Ó!, gondoltam. Az a Jerry.

Jegyzetek

1 Lengyel Péter fordítása.

Tartalom

A szerző megjegyzése

Mi, lányok

Tél

1. Háromnapos havazás

2. Irodai gépek és eszközök

Tavasz

1. Borító, betűtípus, kötés

2. Az eldugott könyvespolc

3. A világháló

Nyár

1. Tudni kell eladni

2. Érzelmek iskolája

3. Háromnapos esőzés

Ősz

Megint tél

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – Apache License 2.0
Philosopher – SIL Open Font License