Ne olts lámpát!

Lauer Gábor

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Ajtó

– Fhhh! – fújtat egyet, miután elhelyezkedik az ágyon. Lehunyja a szemét. Már tudja, ez is egy olyan este lesz. Egy este, amelyen be kell kapcsolnia a TV-t. Egy este, amelyen megint nem hagyja majd aludni az ajtó alatti fénycsík. Mikor fürdés előtt benézett a szobába, még nem látszott. Miután pizsamába bújt és átesett a fogmosáson is, már ott volt. Persze lehet, hogy korábban csak nem vettem észre, gondolja, miközben a távkapcsoló után tapogatózik. A holmi szerencsére hamar megvan, ezúttal nem szórakozik vele, mint pár nappal korábban. Mikor nem hevert a párna mellett, noha ő mindig, de tényleg MINDIG odarakja. Rettenetes volt az a fél perc. Rosszabb, mint a szűzességének elvesztése. Ráadásul annál egy kicsit tovább is tartott. A szoba feketéjében úgy világított az a vékony fénycsík, mint valami rohadt, közönyös száj.

Katt. A TV bekapcsol, a sötét vár még egy-két pillanatot, mint aki visszatartja a lélegzetét, mint aki a lelke mélyén reménykedik abban, hogy ma éjjel végre békén hagyják, aztán elkergeti valami betelefonálós műsor. A nő ekkor mer újra látni. Óvatosan kinyitja a szemét. Kinyitja, aztán újra megpróbálja azt, amit mindig. Igyekszik mereven előre nézni. Elképzeli, hogy a nyakában egy vasrúd van csigolyák helyett, a TV-ben meg valami bazi erős mágnes és a kettő szinte egymáshoz ragad. A hatás egy-két pillanatig ki is tart, aztán… Aztán jó öreg kíváncsiság úrfi belerondít a képbe. A nő

szemgolyói elindulnak lefelé. Lefelé és egy kicsit balra. Abba az irányba, ahol a TV-s szekrény és a könyvespolc közötti senkiföldje húzódik. Ahol a parketta mintha folyton-folyvást csúszna. Bizony.

Annie tekintete akárhányszor arrafelé kóborol, megcsúszik rajta és meg sem áll addig a csíkig. Addig a kurva, fénylő csíkig. Vagyis… A csík nem mindig fénylik persze. Hetente egyszer-kétszer előfordul, hogy sötét marad. Főképp azokon az estéken, mikor a nő megelőzésképpen iszik pár pohárkával. –

Ma is innom kellett volna, basszus! – dohog, miközben a szeme szokás szerint megcsúszik a padlón.

Ott van. A szobát fakó kékbe borítja a TV, csak az a rohadt, sárga csíkocska dacol vele. Annie eljátssza a szokásos kis játékát: összecsukja, majd széthúzza a szemhéjait. Egyszer. Kétszer.

Háromszor. A fény mindannyiszor a helyén marad. Aztán jön a „csíkos” esték második köre: a nő

elképzeli, hogy vesz egy szélesebb könyvespolcot, hogy odébb húzza a TV-s szekrényt, hogy betesz egy nagy szobanövényt abba a résbe, de – ahogy minden egyes hasonló alkalommal – végül elveti az ötleteket. Van valami kapcsolat közte és a fénycsík között. Kellemetlen, akár egy folyamatos viszketés vagy egy nem gyógyuló horzsolás, de attól még létezik. Tagadhatatlanul. A nő egyszer fordítva aludt el az ágyon. Nem jött be. Már az éjszaka közepén felriadt. Vissza kellett fordulnia.

Vissza a fénycsík felé. Egy másik esetben megpróbált a konyhában nyugovóra térni. Egy hálózsákban. A padlón. Ez sem volt nyerő. Ez mondjuk csak azért nem, mert rohadtul kényelmetlen volt, de akkor is.

– Hát megint összejöttünk – suttogja bele Annie a lassú, álmatag, kékes csendbe, aztán hirtelen összerezzen. Meghallja a hangot. Azt a szokásos hangot. A fénycsík hangját.

– Kvííííí…

A hang halk. Halk és ismerős. De honnan is? A nőnek nem jut az eszébe. Csak azt tudja, hogy a szoba kezdetben nem csinált ilyet. Nem adott hangokat.

Amikor Annie kivette a lakást, egy kicsi, aranyos helyiség volt csupán, semmi több. Egy aprócska spájz, egy parányi raktár, ha úgy tetszik. Rend-szoba, mondta volna róla Fred, ha még él. Hát igen.

Rend-szoba. A régi lakásukban is akadt egy ilyen annak idején. Egy hely, ami egyetlen dologra volt hivatott: hogy magába szippantsa a lakás felesleges tárgyait. Hogy „eltüntesse a szart”. Ezt szintén Fred mondta egyszer. De Fred most már sehol. Csak ez az önmagából kifordult szobácska van helyette, meg az a sárga csík.

– Kvííííí – hallja újra a nő és megborzong. Felül az ágyban. Látja az ajtó egy részét a könyvespolc mögött. Olyan, mintha incselkedne vele. Mintha a polc amúgy teljesen eltakarná, csak kidugja a fejét, hogy megnézze őt. Annie-t, a nagy Annie-t, Annie-t, a lakás úrnőjét, Annie-t, aki elnyelte azt a titkot, elnyelte tetőtől-talpig abba a mindössze egy méter, ötvenöt centis testbe. Bizony, hölgyeim és uraim! Nézzék meg, a nagy, titokfaló Annie milyen szépen ül ott azon az ágyon!

A nő letolja magáról a takarót, aztán lenémítja a TV-t. – Hogy mondtad? – veti bele a csendbe.

Rekedt hangja egy újabb Kvíííí-t takar el. De csak halványan. Annie sajnos hallja. Szíve egy fokot feljebb csavar a tempón. – Titkot mondtál? – szólal meg ismét, miközben arrébb csúszik. Leteszi a lábát. Le a padlóra. – Tudod, hogy azokat a dolgokat, csak elképzeltem. Tudod, nem?

Feláll. A teste megmártózik a TV kékjében. Fülelni kezd. Talán a választ várja, egy megnyugtató

„Hátperszét”, vagy „Tudomot”, esetleg csöndet, Kvííí-k és beszélő szobák nélkül, de mást kap.

Meghallja a folyó hangját a kis helyiség túloldaláról. Sssssssshh. Ó, hogy tetszett neki ez az első

hónapokban! Ez volt az egyik oka annak, hogy kivette a lakást. Olyan megnyugtató volt az a moraj.

Ami azt illeti, sosem kedvelte a teljes némaságot. Fred pofonjai pontosan ilyenekből zúdultak elő

hajdanán.

– Annak már szerencsére vége, kislány – emlékezteti magát, miközben bizonytalanul előrelép egyet. A folyó zúgása már ott, mindössze húsz centivel arrébb is tisztábban hallatszik. Ahogy a következő Kvííí is. Annie-t egy pillanatra megbénítja a hang. Vagyis… Nem is maga a hang. Inkább az ismerőssége. Mintha valahogy része lenne annak a furcsa, kellemetlen kapcsolatnak. Az ajtó, a kis szobácska, ő és a Kvííí. Ezek a kapcsolat elemei.

– Meg persze a titok. A titokról se feledkezz, meg, drágaságom! – bugyog hirtelen elő valami hang a fénycsík felől.

Titok. Milyen titok? Miféle titok? Nem hiszem el, hogy még mindig ezzel jössz. Annie szíve ismét emel egyet a tempón. A nő lép egy újabbat. Aztán még egyet. Másik lakás, új élet, új lap.

Megbeszéltük, nem?

– Én nem Fredről beszélek már.

Annie megdöbben. – Nem. Fred. Ről – motyogja, miközben a lába szinte automatikusan teszi a dolgát. A teste lassan eléri a rést. Eléri, aztán túl is halad rajta. A TV kékje az egyik pillanatban mintha köpenyt vonna köré, a másikban meg mintha egyszerűen elfeledkezne róla. A nő hálóingje a polc melletti feketébe olvad, lábujjaira ráfröccsen az ajtó alatti fénycsík sárgája.

– Én… Én… Én mondtam, hogy ezeket csak elképzelem.

Letérdel, aztán megtámasztja magát a parkettán. Jé, igazából nem is csúszik, konstatálja szórakozottan, majd a fénycsíkhoz nyomja a fejét. Megpróbál átnézni rajta. – Csak képzelem –

ismételgeti közben. – Képzelem. Csak elképzelem.

És már látja is azt a lábat. A lábat, meg a szürke szabadidő nadrágot. A nadrágot, amit mindig annyira utált. Az utálat okára a nő már nem emlékszik. Talán csak sokszor volt a férfin, így sok pofonnál jelen lehetett. A szürke nadrágos láb bokától combközépig látszik és egy székben ül.

Állandóan. Minden egyes alkalommal, amikor Annie odaképzeli.

– Igen, ez az – suttogja át a küszöbön. – Megint oda vagy láncolva, rohadék.

Valóban így van. Az ember, akihez a láb tartozik, nem véletlenül ül a székben. A bokáján súlyos fémbilincs feszül, a béklyó másik végét a székhez csavarozta valaki. Annie szíve újra gyorsul egy picit, ezúttal azonban az öröm pumpálja azt.

– Én voltam. Igen, tudom, hogy így volt. Én kötöztelek oda – örvendezik a nő. Az arcát pontosan kettészeli a sárga fénycsík. – És tudod, mit csináltam még? Hát, nem bántam kesztyűs kézzel veled, az biztos – neveti el magát.

A nadrág ekkorra már több helyen piroslik. Annie látja a vér kis forrásait, ahogy a patakjai megszületnek és megindulnak a cipők felé, és látja a férfi térdeit is. Ó, azok a kedvencei. Főleg a bal oldali. Hatalmas rajta a duzzanat. Mintha egy új Himalája nőtt volna ott. – Igen! A kapa. Az a gyönyörűséges kapa – susogja a nő, miközben elképzeli, ahogy a szerszámot visszateszi a helyére.

Vissza a régi lakásuk előszobai szekrényébe. Már nem kell. Már elvégezte, amit kell. Annie örül, hogy nem az élét használta, hanem a másik oldalát, azt a pontot, ahol a fém a nyélhez csatlakozik.

Ha az élét használta volna, talán meggyorsítja az egész folyamatot. – Azt pedig nem akarom. Nagyon nem – motyogja Annie Dawson a fénycsík előtt gubbasztva, miközben megnyalja kiszáradt szája szélét.

– Kvííí.

Már megint. A nő újra hallja a hangot. A fénycsík hangját. A szoba hangját. Átüt rajta az öt emelet

mélyen húzódó folyó szilaj moraja, de attól még tisztán kivehető. A zaj egy kissé megzavarja Annie-t.

Pislognia kell néhányat, egyszerűen muszáj. Nagy kár, hogy a fülünkkel nem tudunk pislogni, gondolja szomorúan. Akkor könnyebben megszabadulhatna ettől a francos, nyikorgó nesztől. Még mindig kissé bús, ahogy újfent a réshez tapad.

– Jól van, ott vagy még, gazember – kuncog fel. Valóban így van. A véres nadrág, a bedagadt térd ott vannak, ahol az imént hagyta őket. – Rohadt nagy kár, hogy csak elképzelem – szólal meg ismét, miközben tekintete valamiért a duzzanatra tapad. – Tényleg óriási – mondja mosolyogva és belegondol, milyen színű lehet alatta a bőr. Talán lila? Esetleg vöröses, mint a pávián feneke? Ezen jót nevet magában, majd hirtelen eszébe jut még valami. Talán inkább zöld, mint a… Mint a tapéta ott mögötte.

Zöld. Zöld? Ez most komoly? Már hogy lenne zöld? Hogy lehetne egy sebes térd ZÖLD? Annie logikája szinte nekiugrik a zöldet felvillantó agysejteknek, aztán rájön, neki itt semmi keresnivalója.

A zöld amúgy sem a térdről szól. Nem bizony. A zöld egy tábla. Egy útjelző tábla Annie-nek. A nő

észre is veszi.

– Zöld. Zöld tapéta. Zöld tapéta. Zöld tapéta – kezdi ismételgetni, az orrát szinte átdugva a szűk ajtórésen. Meg kell néznie jobban. Tényleg zöld az a tapéta? Az… Az nem lehet. Ebben a lakásban nincs zöld tapéta. Zöld tapéta a… Zöld tapéta a régi házukban volt. Hol is? Hát persze! A rend-szobában. A szobában, ami arra hivatott, hogy „eltüntesse a szart”.

Annie újra pislog párat, hogy megpróbálja kiradírozni a látottakat, hogy frissebb szemmel is megnézze, milyen színű a tapéta odabent, de mikor újra átkukucskálna a résen, nem tud. Egyszerűen nem látja azt. Fény helyett csak egy hang szivárog felé a nyíláson át:

– Kvííí.

Az apró hangot hűvös levegő követi. És valami zúgás. Egy-két pillanat és szinte betölti a hálót. A nő először azt hiszi, a TV-ből jön, de hamar belátja, az nem lehet. A TV néma. Megérzi az iszap fanyar szagát. Már tudja, mi okozza a zajt. A folyó. Hát persze! A zöld tapétára gondolva egyenesedik fel. Pofonok suhanását érzi, miközben lenyomja a kamra kis kilincsét. Belép a helyiségbe. Sötét van odabent, mint a pokol túlsó oldalán. Annie átsétál a szobácska pár méterén, majd a falhoz nyomja a nyikorgó ablaktáblát.

– Csak eltüntettem a szart. Csak eltüntettem a szart. Azt hiszem – motyogja, miközben kilép a párkányra. Aztán megnézi közelről, milyen a víz.

Bőr

– Ú, igen, túl forró – gondolta és megborzongott. Az érzés egy pillanatig isteni volt, de aztán fájdalmassá vált. A testét elfoglaló libabőr hadosztály még nála is rosszabbul tűrte a meleget. A férfi tekert egy picit a csapon, várt néhány másodpercet, aztán feltette a zuhanyt a tartóra. A vízsugár alá állt.

Olyan jó volt így. Egyszerűen imádta, ahogy a víz tetőtől-talpig bekebelezi. Behunyta a szemét, és megint elképzelte, amit ilyenkor szokott. Hogy a permet lemossa róla a múltat, hogy nullára tekeri a kilométerórát. Kiszedi belőle, hogy a kis Steve nem az övé, sőt, esetleg még az asszonyt is visszahozza. Bár a gondolatra ismét égni kezdett a karja, ezúttal nem nyúlt oda, hogy megdörzsölje a heget. Nem akarta megtörni azt a víz szőtte második bőrt. A folyékony páncél újra a régi Floydot takarta, azt, akinek a kertben soha, semmi dolga, azt, akinek egy gyermeke van nulla helyett. Bizony ám! Amikor az az első kis kattanás felhangzott, az igazi, sőt AZ IGAZI FLOYD állt a fürdőben.

Katt.

IGAZI FLOYD először rá se hederített a hangra. „Bekapcsoltam a hősugárzót az ajtó felett.

Nyilván az pattog.” A vízből szőtt páncél alatt ez teljesen logikusnak tűnt. A férfi újra belemerült a zuhanykabin magányos nyugalmába. Gondolatai ez alkalommal kikerülték Steve meg az apaság kérdését és egy éles kanyarral a hűtőben pihenő sörök felé sodródtak. – Azt hiszem, kettőt iszom ma

– mondta volna hangosan, de az öt szó végül egy hosszú szisszenésbe fulladt. Az újra befutó fájdalom ezt dobta helyettük a hangszálak közé. A karja volt. Naná! A felkarján lévő tetoválás hűlt helye.

Floyd megbontotta a vízpáncélt. Odakapott és megdörzsölte a heget. Nem volt biztos benne, de mintha jobban kiállt volna, mint szokott. – Steve „kurváramástólvagyok” Mayfield – morogta felé dühösen. – Leszedettelek! Ahogy az anyádat is. Cseszegesd az igazi faterod kezét!

Katt.

A második kis kattanás nagyjából ekkor köszönt be. Ez már nem lett IGAZI FLOYD áldozata, IGAZI FLOYDot a fájdalom azonnal kirepítette abból a testből. Kevésbé igazi Floyd pillái felpattantak a hangra. Felpattantak, hogy aztán ne higgyék el, amit látnak. Sötét volt a szoba, mintha… Mintha a fekete kiömlött volna a férfi szemhéjai mögül. Floyd kapkodva elzárta a zuhanyt, majd lesöpörte arcáról a vizet. Várt egy picit. Először azért, hátha rögtön visszatér a fény, aztán azért, mert tudta, a körvonalak lassan úgyis megadják magukat neki. Hála a fenti kis ablaknak, így is lett. A mosdó nyitotta a sort. A csap körvonala lassan átsejlett a homályos kabin másik oldalán, épphogy megelőzve a szomszédos szennyestartót, és azt a szennyestartó előtti foltot…

– Miodaa?!

Megdöbbent. A torkában fogant „Micsoda?!” már egy kissé megfogyatkozva bukott ki belőle.

Mikor behúzta az ajtót, a szennyestartó előtt még nem volt semmi, ezt biztosan tudta. Elvégre ezúttal még a ruháit sem hajította oda. Betette őket a kosárba, ahogy Tracy szerette. A nő gondolata újabb tüzet gyújtott Floyd karján. Ő ezúttal kis híján észre sem vette a dolgot. Bal kezével a zuhanykabin fogantyúját markolta, jobbjával a szívét masszírozta épp. A ketyegője úgy dübörgött, akár valami feltekert dízelmotor.

– Nincs ott semmi – suttogta a férfi, majd megpróbálkozott az ősi trükkel: becsukta, majd kinyitotta a szemét. Maga is meglepődött, de sikerrel járt. A folt eltűnt. – De vajon mindig így lesz? –

tűnődött némán. Elvégre pár éjszakával azelőtt először a villany sem kergette el.

Három óra körül járt az idő azon az éjjelen, Floydot pedig felriasztotta egy rossz álom. Az a fajta ébredés volt, mikor bár átléped, egy ideig nem látod a határt az alvás és a valóság között. Vagyis…

Vagyis először pontosan ilyennek tűnt. Miután feleszmélt, a férfi nehezen kapott levegőt. Valami nyomta a tüdejét. – Menj innen! – köpte maga elé, még mindig az álom savanykás ízével a szájában, majd önkéntelenül a mellkasa felé kapott. Két dolog történt. Az egyik, hogy hősünk végre teljesen, visszavonhatatlanul felébredt. A másik dolog ennek eredete volt: a keze megakadt valamiben. Valami ült rajta. Úristen! A férfi sikítani akart, de nem volt hozzá elég levegője. A szeme kigúvadt, erei megfeszültek. Mintha a testét a kis csatornákon át öntötte volna el a félelem.

Egy folt. Egy folt az éjjeli homály kellős közepén. Nem nagyobb, mint egy rohadt kispárna, a léte azonban tagadhatatlan. Floyd ekkor már látta. Látta és érezte. Nyilván csak valami álom maradéka, gondolta róla, de eszébe sem jutott, hogy semmibe vegye. Ahhoz túlságosan valóságos volt. Mi van, hogy megfullad, miközben rá se bagózik?

„Lelöklek.” Ez volt az első, ami az eszébe jutott. Egyszerűen letaszítalak a mellkasomról.

Előrelendítette a kezét, két egymás utáni puffanásban reménykedve. Egy: ahogy ujjai elérik az anyagot, ezt a világok közötti vándort; kettő: ahogy az a dolog a parkettán landol. De nem volt puffanás. Egyetlenegy sem. A keze elért ugyan valamit, valami hártyaszerűséget, de át is suhant rajta. A folt a mellkasa tetején maradt. Úgy ült ott, akár egy szobor, amit még nem lepleztek le, amin még ott a fólia. És ő, az ágyon heverő ember volt a talapzat.

Hihihi!

A foltból váratlanul egy vékonyka hang tört elő, a férfi szívét gyűszűnyire préselve össze. Floyd izmai megpróbálták menteni a menthetőt, az ijedtség felpiszkálta őket: a jobb kéz oldalra nyúlt, kutatott, tapogatózott az állólámpa kapcsolója után. A gomb viszonylag hamar meg is lett.

Katt.

– Bárcsak itt is visszakapcsolhatnék mindent valahogy – villant fel a fejében pár nappal később. A fürdő sötétje egyre elevenebbnek látszott. Foltok tűntek fel itt, foltok tűntek fel ott, a kabin torzított üvegén túl. – Nem vagytok igaziak – suttogta feléjük Floyd, miközben lassan, óvatosan elhúzta az ajtót. Válaszként égni kezdett a karja. A heg mintha életre kelt volna. A férfi érezte, ahogy az eltüntetett körvonal, az egykor fekete hurkok és egyenesek erdeje, a hely, ahol most valami zavaros tisztás hevert a bőrén, duzzadni kezd. – Hihihi – hallotta ismét valahonnan, de nem tudta belőni az irányt. Mellesleg nem is akarta. Az egyetlen irány, ami per pillanat számított, a villanykapcsoló felé vezetett. – Ha ez egy áramszünet (És természetesen csakis az lehet, nemde?), felesleges a kapcsoló –

suttogta logikájának maradéka, de ő nem figyelt rá. Egy lépés előre, kettő kissé jobbra. Ez volt a haditerv. Ezt kellett végrehajtania.

Óvatosan kitoppant a kabin elé. A testéről csepergő víz ismerős ritmust dobolt a járólapon. –

Tente baba, tente – dúdolta vele a férfi, aztán megborzongott. A borzongás újabb adag fájdalmat hozott magával. Floyd végigsimított a karján. Lassan csinálta. Milliméterről milliméterre. Szinte látta maga előtt Tracy szájának lángoló vörösét, ahogy a mutatóujja átsiklik felette, pisze orrát, amely a valóságban is kissé ferdén állt, a szemeit, melyek talán nagyobbnak voltak a kelleténél (őt magát egyenesen az anyósáéra emlékeztették), aztán a göndör hajat, ami felett… Valamin hirtelen megcsúszott az ujja. A vizes bőr jégpályává vált a szintén eltüntetett, egykor fekete hajkorona felett.

Vér. Floyd Mayfield rögtön tudta, hogy az, érezte az ócska vasszagot, amely belőle áradt. Olyan volt, mint az álmai szaga, az álmoké, amelyek talán mindig is ott szunnyadtak a fejében, de a levél, igen, az az átkozott levél volt az, ami kinyitotta előttük az ajtót. Mikor is? Négy hónapja? Igen, valahogy úgy.

A férfi megtette az első lépést egy kissé jobbra, a kapcsoló négyszöge halványan felderengett a falon. „Felkapcsolom. Kimegyek ebből az átkozott fürdőből. Bekötöm a karom. És várnak a sörök.

Nem kettő. Sok. Amennyi van.” Az agyában rövid ideig ez a gondolatsor robogott ide-oda, aztán valami különös, vörös fény hirtelen odébb túrta mindezt.

Katt.

Visszakapcsolt az ajtó feletti hősugárzó, fűtőszálainak két, vékonyka csíkja lidércfényként lebegett a magasban. Floyd megtorpant. Szeme vörösben ragyogott, ahogy bámulta a jelenést, homlokán kósza izzadságcseppek túrták arrébb vízből fogant testvéreiket. – Tente baba, tente –

motyogta újra a férfi, miközben lassan átváltozott körülötte a szoba: a mosdó kisággyá alakult, a szennyestartó asztallá terebélyesedett, a sarki kisszekrény egy plüsshalom formáját vette fel, a hősugárzó pedig…

A hősugárzót a kezében tartotta. Akkor még megtehette, a holmi csak később került a fürdőajtó fölé. A férfi a kiságy mellé tette a masinát, aztán mosolyogva visszagügyögött a fiának. – Ne félj, mindjárt meleg lesz idebent – váltott egy kis szünet után rendes beszédre. – Naná, hogy a fűtés pont ősszel romlik el – tette hozzá. A kisfiú rámosolygott a kiságy rácsai közül. Furcsa mód ez volt Floyd

utolsó boldog emléke róla. Bizony. Az a fránya, mindent elrontó levél akkor már a postaládában hevert odakint. Szerencsés darab volt, annyi szent. Megkímélte őt az eső, Szél úrfi és még az a kétbalkezes, hülye Steve Robson is. Mayfieldék legalább három küldeménye végezte már ki tudja, hol, mióta ő lett a postás. De ez nem. Ez a levél ott volt, megérkezett és mikor Floyd nem sokkal később kiment a kertbe valamiért, meg is találta azt.