Palásti Gábor

Nagykommentár

a Róma I.

rendelethez

Nagykommentár a szerződéses kötelezettségekre

alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17-i

593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi

rendelethez (Róma I.)

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2021

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2021

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft.ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Gábor Zsolt

Felelős szerkesztő: dr. Farkas Katalin

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-014-1

Termékkód: NEB1019

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerző:

dr. Palásti Gábor

Kézirat lezárva:

2021. október 1.

© dr. Palásti Gábor, Budapest, 2021

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2021

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

1994-es Vbt.

1994. évi LXXI. törvény a választottbíráskodásról

Alapjogi Charta

Az Európai Unió Alapjogi Chartája (2012/C 326/02)

Amszterdami Szerződés

Az Európai Unióról szóló szerződés, az Európai Közösségeket létrehozó szerződések és egyes kapcsolódó okmányok módosításáról (Amszterdam, 1997. október 2.)

B2B

business to business

Bécsi Vételi Egyezmény

Az Egyesült Nemzeteknek az áruk nemzetközi adásvételéről szóló, Bécsben 1980. évi április hó 11. napján kelt Egyezménye (kihirdette: 1987. évi 20. törvényerejű rendelet)

BGB

Német polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gesetzbuch)

BIMCO

The Baltic and International Maritime Conference

Brüsszel I. rendelet

A Tanács 2000. december 22-i 44/2001/EK rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról

Brüsszel Ia. rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2012. december 12-i 1215/2012/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről

Brüsszel II. rendelet

A Tanács 2000. május 29-i 1347/2000/EK rendelete a házassági ügyekben és a házastársaknak a közös gyermekekkel kapcsolatos szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról

Brüsszel IIa. rendelet

A Tanács 2003. november 27-i 2201/2003/EK rendelete a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről

Brüsszeli Egyezmény

Brüsszeli Egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról (1968. szeptember 27.)

CCBE

Council of the Bars and Law Societies of the European Union – az EU Ügyvédi Kamaráinak és Jogászszövetségeinek Tanácsa

CESL

Közös Európai Adásvételi Jog (Common European Sales Law)

CEU

Central European University – Közép-Európai Egyetem

CFR

Common Frame of Reference – Közös Referenciakeret

CMNI

A belvízi árufuvarozási szerződésről szóló Budapesti Egyezmény (2001. június 22.) (kihirdette: 2005. évi CXLI. törvény)

CMR

Nemzetközi Közúti Árufuvarozási Egyezmény, Genf, 1956. május 19. (kihirdette: 1971. évi 3. törvényerejű rendelet)

Code Civil

Első francia polgári törvénykönyv (Code Napoléon)

COTIF

A Bernben, 1980. május 9-én kelt Nemzetközi Vasúti Fuvarozási Egyezmény (kihirdette: 1986. évi 2. törvényerejű rendelet)

COTIF-CIM

A Bernben 1980. május 9-én kelt Nemzetközi Vasúti Fuvarozási Egyezmény (COTIF) B Függeléke – A Nemzetközi Vasúti Árufuvarozási Szerződésre vonatkozó Egységes Szabályok (CIM – az Egyezmény B függeléke), (kihirdette: 1986. évi 2. törvényerejű rendelet)

COTIF-CIV

A Bernben 1980. évi május hó 9. napján kelt Nemzetközi Vasúti Fuvarozási Egyezménynek (COTIF) a Nemzetközi Vasúti Személy- és Poggyászfuvarozási Egyezményre (CIV) vonatkozó A. Függelék (CIV Egységes Szabályok)

DCFR

Egységes Hivatkozási Keret/Közös Referenciakeret, illetve annak „Draft”, azaz tervezet változata

EGK

Európai Gazdasági Közösség

EKSz

Római Szerződés – Szerződés az Európai Gazdasági Közösség létrehozásáról

Élettársi Vagyonjogi

Rendelet

A Tanács 2016. június 24-i (EU) 2016/1104 rendelete a bejegyzett

élettársi kapcsolatok vagyonjogi hatásaival kapcsolatos ügyekben a joghatóság, az alkalmazandó jog, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról

EUB

Európai Unió Bírósága

EUMSZ

Az Európai Unió működéséről szóló szerződés [lásd: Az Európai Unióról Szóló Szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata (2016/C 202/01) megjelent az Európai Unió Hivatalos Lapjának 2016. június 7-i, C 202. számában]

Európai Öröklési Rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2012. július 4-i 650/2012/EU rendelete az öröklési ügyekre irányadó joghatóságról, az alkalmazandó jogról, az öröklési ügyekben hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az öröklési ügyekben kiállított közokiratok elfogadásáról és végrehajtásáról, valamint az európai öröklési bizonyítvány bevezetéséről

Európai Tartási Rendelet

A tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló 2008. december 18-i 4/2009/EK tanácsi rendelet

FIATA

Szállítmányozók Szövetségeinek Nemzetközi Szervezete (International Federation of Freight Forwarders Associations/Fédération Internationale des Associations de Transitaires et Assimilés)

FIDIC

International Federation of Consulting Engineers/Fédération Internationale des Ingénieurs-Conseils – Tanácsadó Mérnökök Nemzetközi Szövetsége

Fizetésképtelenségi

Rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2015. május 20-i (EU) 2015/848 rendelete a fizetésképtelenségi eljárásról

GATT

General Agreement on Tariffs and Trade (Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény)

GEDIP

European Group for Private International Law

Genfi Választottbírósági

Egyezmény

A nemzetközi kereskedelmi választottbíráskodásról szóló, Genf-ben 1961. április 21-én kelt Európai Egyezmény (kihirdette: 1964. évi 8. törvényerejű rendelet)

Giuliano–Lagarde Jelentés

Giuliano, Mario – Lagarde, Paul: Report on the Convention on the law applicable to contractual obligations, 1980, O.J. (C 282) 1., https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=CELEX:31980Y1031(01)

Hágai Gyermekvédelmi

Egyezmény

A szülői felelősséggel és a gyermekek védelmét szolgáló intézkedésekkel kapcsolatos együttműködésről, valamint az ilyen ügyekre irányadó joghatóságról, alkalmazandó jogról, elismerésről és végrehajtásról szóló, Hágában, 1996. október 19-én kelt Egyezmény (kihirdette: 2005. évi CXL. törvény)

Hágai Szabályzat

A hajóselismervényekre vonatkozólag az 1924. évi augusztus hó 25. napján Brüsszelben kelt Egyezmény (kihirdette: 1931. évi VI. törvény) – az egyezményt a tervezet első tárgyalásának otthont adó konferencia helyszíne után sajátos módon Hágai Szabályzatnak (Hague Rules) nevezik

Hágai Tartási Egyezmény

A gyermektartás és a családi tartások egyéb formáinak nemzetközi behajtásáról szóló, 2007. november 23-i hágai egyezmény – Convention of 23 November 2007 on the International Recovery of Child Support and Other Forms of Family Maintenance (lásd: a Tanács 2011. június 9-i 2011/432/EU határozatát a gyermektartás és a családi tartások egyéb formáinak nemzetközi behajtásáról szóló, 2007. november 23-i hágai egyezménynek az Európai Unió nevében történő jóváhagyásáról)

Házassági Vagyonjogi

Rendelet

A Tanács 2016. június 24-i (EU) 2016/1103 rendelete a házassági vagyonjogi rendszerekkel kapcsolatos ügyekben a joghatóság, az alkalmazandó jog, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról

ICC

International Chamber of Commerce – Nemzetközi Kereskedelmi Kamara

ICSID

International Centre for Settlement of Investment Disputes – a Nemzetközi Újjáépítési és Fejlesztési Bank (Világbank) keretein belül működő Beruházási Viták Rendezésének Nemzetközi Központja

IFTA

Independent Film & Television Alliance – Független Film- és Televíziószövetség

ILO

International Labour Organization – Nemzetközi Munkaügyi Szervezet (az ENSZ szakosított szervezete)

INCOTERMS

International Commercial Terms – Nemzetközi Kereskedelmi Feltételek (az ICC által kibocsátott szokványgyűjtemény)

ISDA

International Swap and Derivatives Association (Nemzetközi Csere- és Származtatott ügylet Társaság)

KGST

Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa

Lisszaboni Szerződés

Lisszaboni Szerződés az Európai Unióról szóló Szerződés és az Európai Közösséget létrehozó szerződés módosításáról (HL C 306., 2007.12.17.)

Londoni Egyezmény

A külföldi jogról való tájékoztatásról szóló, Londonban, 1968. június 7. napján aláírt Európai Egyezmény [kihirdette: 140/1992. (X. 20.) Korm. rendelet]

Mexikói Egyezmény

Amerikaközi Egyezmény a szerződésre alkalmazandó jogról, 1994. – Inter-American Convention On The Law Applicable To International Contracts, Signed at Mexico, D.F., Mexico, on March 17, 1994.

MILA

IFTA Model International Licensing Agreement – IFTA Nemzetközi mintalicencia-szerződés

Montevideói Egyezmény

Az államok jogairól és kötelezettségeiről szóló montevideói egyezmény (1933. december 26.)

Montreali Egyezmény

A Montrealban, 1999. május 28-án kelt, a nemzetközi légi fuvarozásra vonatkozó egyes jogszabályok egységesítéséről szóló Egyezmény (kihirdette: 2005. évi VII. törvény)

NDK

Német Demokratikus Köztársaság

nemzetközi

követelésvételről szóló

UNIDROIT Egyezmény

A nemzetközi követelésvételről szóló, Ottawában, 1988. május 28-án kelt UNIDROIT Egyezmény (kihirdette: 1997. évi LXXXV. törvény)

nemzetközi pénzügyi lízingről szóló

A nemzetközi pénzügyi lízingről szóló, Ottawában, 1988. május 28-án kelt UNIDROIT Egyezmény (kihirdette: 1997. évi

UNIDROIT Egyezmény

LXXXVI. törvény) – Convention on International Financial Leasing (Ottawa, 1988)

New York-i

Választottbírósági

Egyezmény

A külföldi választottbírósági határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, New Yorkban 1958. június 10-én kelt Egyezmény (kihirdette: 1962. évi 25. törvényerejű rendelet)

Nmjtv.

2017. évi XXVIII. törvény a nemzetközi magánjogról

Nmjtvr.

1979. évi 13. törvényerejű rendelet a nemzetközi magánjogról

NSZK

Német Szövetségi Köztársaság

OAS

Organization of American States – Amerikai Államok Szervezete

OGH

Osztrák Legfelsőbb Bíróság

ÖröklésiR.

Az Európai Parlament és a Tanács 2012. július 4-i 650/2012/EU rendelete az öröklési ügyekre irányadó joghatóságról, az alkalmazandó jogról, az öröklési ügyekben hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az öröklési ügyekben kiállított közokiratok elfogadásáról és végrehajtásáról, valamint az európai öröklési bizonyítvány bevezetéséről

PECL

Principles of European Contract Law – Az Európai Szerződési Jog Alapelvei

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Ptké.

2013. évi CLXXVII. törvény a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény hatálybalépésével összefüggő átmeneti és felhatalmazó rendelkezésekről

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Róma I. rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2008. június 17-i 593/2008/EK rendelete a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról (Róma I.)

Róma II. rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2007. július 11-i 864/2007/EK rendelete a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról (Róma II.)

Róma III. rendelet

A Tanács 2010. december 20-i 1259/2010/EU rendelete a házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról

Római Egyezmény

Egyezmény a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról, aláírásra megnyitva Rómában 1980. június 19-én (kihirdette: 2006. évi XXVIII. törvény)

Szolvencia II irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2009. november 25-i
2009/138/EK irányelve a biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról (Szolvencia II)

TIR Egyezmény

2013. évi XLII. törvény az áruknak TIR-igazolvánnyal történő nemzetközi fuvarozására vonatkozó, Genfben, 1975. november 14-én kelt vámegyezmény és módosításai kihirdetéséről

UCC

Uniform Commercial Code – Egységes Kereskedelmi Kódex (Amerikai Egyesült Államok)

UCP

Uniform Customs and Practice for Documentary Credits – Az okmányos meghitelezésekre vonatkozó egységes szabályok és szokványok

Unalex-adatbázis

az IPR Verlag kiadó által működtetett, az EU nemzetközi magánjogi rendeleteihez kapcsolódó legnagyobb jogesettár

UNCITRAL

United Nations Commission on International Trade Law – Az Egyesült Nemzetek Nemzetközi Kereskedelmi Jogi Bizottsága

UNCITRAL mintatörvény

UNCITRAL Model Law on International Commercial Arbitration, 1985, a 2006-os módosításokkal egységes szerkezetben – https://uncitral.un.org/sites/uncitral.un.org/files/media-documents/uncitral/en/19-09955_e_ebook.pdf

UNECE

United Nations Economic Commission for Europe – ENSZ Európai Gazdasági Bizottsága

UNIDROIT

International Institute for the Unification of Private Law – Nemzetközi Intézet a Magánjog Egységesítéséért

UNIDROIT Alapelvek

UNIDROIT Nemzetközi Kereskedelmi Szerződések Alapelvei – UNIDROIT Principles of International Commercial Contracts

URC

Uniform Rules for Collections – Kereskedelmi okmányok beszedésére vonatkozó egységes szabályok

URGD

Uniform Rules for Demand Guarantees – A garanciákra vonatkozó egységes szabályok

Varsói Egyezmény

A nemzetközi légifuvarozásra vonatkozó egyes jogszabályok egységesítése tárgyában Varsóban, 1929. október 12-én aláírt egyezmény (kihirdette: 1936. évi XXVIII. törvény)

Vbt.

2017. évi LX. törvény a választottbíráskodásról

Zöld Könyv

Green Paper on the conversion of the Rome Convention of 1980 on the law applicable to contractual obligations into a Community instrument and its modernization/COM/2002/0654 final

BEVEZETÉS

1. A szerződésre alkalmazandó jog meghatározásának elméleti és történeti háttere

a) A Róma I. rendelet által szabályozott alapkérdés: hogyan állapítjuk meg azt, hogy a több országhoz/jogrendszerhez is kapcsolódó szerződésekre melyik ország jogát kell alkalmazni, sem nemzetközi összehasonlításban, sem a magyar jogban nem új. A probléma és a Róma I. rendeletben szereplő megoldások alapvonalai is évszázadokra visszanyúló tradíciókkal rendelkeznek. Emberek a történelem kezdete óta kereskedtek egymással, és az a kérdés, hogy eltérő csoportok által alkalmazott szabályok – szokások, később az írott jog szabályai – közül melyiket alkalmazzák egy megállapodásra, történelmileg szükségszerűen nagyon hamar, jóval a mai értelemben vett nemzetállamok létrejötte előtt megjelent. Így a szerződésre alkalmazandó jog megállapításának forrásai és az egyes megoldások főbb vonalai már nagyon korán kialakultak. Például az ókori Egyiptommal kapcsolatosan vannak feljegyzések, hogy a korabeli kereskedelmi szerződésekre azt a jogot alkalmazták, amelynek nyelvén a szerződés készült. Az ókori, majd középkori nagy kereskedelmi útvonalak létrejöttével a kereskedők nemcsak a saját szokásaikat terjesztették, hanem rendszerint meghatározták azt is, hogy az árukra vonatkozóan mikor kell azokat alkalmazni, és mikortól más – például helyi – szokásokat, később írott szabályokat. A Karoling korszakból (VIII–IX. század ) maradtak fenn olyan szerződések, amelyek megjelölték, hogy melyik szerződő fél jogát kell alkalmazni az egész szerződésre. A szerződésre alkalmazandó jog kérdése a magyar jogfejlődésnek is része a kezdetektől fogva. Már a fehér ló mondájának alapkérdése is a szerződésre alkalmazandó jog meghatározásával volt kapcsolatos: a jogügyletre azt a keleti jogszokást alkalmazzák-e, amely (honfoglaló eleink értelmezése szerint) a föld, a víz és a fű átadásában a főhatalom békés átengedését látta, vagy az akkori morva értelmezés szerint egyszerű árucsereügyletről van szó.

b) A szerződésre alkalmazandó jog meghatározásának egészen korai, sporadikus megjelenései után, a XII. századi észak-itáliai városállamokban kezdték el elméleti alapossággal vizsgálni a kérdést. A szerződésre alkalmazandó jog vizsgálata az akkor és ott lefektetett alapoktól kezdve egészen napjainkig – és a Róma I. rendeletig – egy megszakítások nélküli fejlődési ívet ír le, ahol az egyes megoldások rendszerint visszautalnak a korábbi korszakokban elért eredményekre. A Róma I. rendelet megoldásai, valamint annak illeszkedése az európai jogi gondolkodásba is ennek a több évszázados fejlődésnek a fényében nyer teljes értelmet. Az egyes nemzetközi magánjogi rendeletek autonóm, egységes értelmezésének követelménye magában foglalja „a tagállamok belső jogrendszereinek az összességéből adódó általános jogelvek” figyelembevételét [lásd például az EUB-nek az LTU Lufttransportunternehmen GmbH & Co. KG kontra Eurocontrol ügyben hozott ítéletét (C-29/76. szám, ECLI:EU:C:1976:137)]. A szerződésre alkalmazandó jog (a Róma I. rendelet) területén pedig ezek az általános jogelvek a történeti fejlődésen keresztül foghatóak át a legteljesebben. Így például a fontosabb objektív kapcsolóelvek – a teljesítési hely és a szerződéskötés helye – már a jogfejlődés korai szakaszában megjelentek, tartalmuk pontos meghatározása és jelentőségük változása azonban csak a történelmi folyamatokon keresztül érthető meg. Az objektív kapcsolóelvek alternatívájaként viszonylag korán megjelent az az elképzelés is, hogy a szerződő felek saját maguk határozhassák meg a szerződésükre alkalmazandó jogot (akarati autonómia). Az akarati autonómia és az objektív kapcsolóelvek viszonya folyamatosan változott – egymás rovására – a történelem során. Ebbe a folyamatosan változó viszonyrendszerbe tagozódik be a Róma I. rendelet is. Ahogy Szászy István már az 1929-es monográfiájában a jogválasztás szabadsága és az objektív kapcsolóelvek viszonyáról megállapította: „[a] nemzetközi kötelmi jog terén a gazdasági életnek két merőben ellentétes követelményével állunk szemben: az egyik a felek szabadságának, a másik a forgalom biztonságának a lehető legnagyobb mértékben biztosítása. […] A felek korlátlan szabadsága kizárja a forgalom biztonságát, a forgalom biztonsága a felek korlátlan szabadságát.” (Szászy István: A szerződő felek jogszabályválasztó joga a nemzetközi kötelmi jogban. Tébe Kiadóvállalata, Budapest, 1929, 1–2. o.) Mindezek a megállapítások helytállóak az EU-n belül az áruk, szolgáltatások, személyek és tőke szabad áramlásának korában is, amikor a jogválasztás szabadsága ezen szabadságok minél nagyobb kiteljesedését szolgálja, miközben annak korlátai alapvető jogbiztonsági szempontokat jelenítenek meg (vö. a Róma I. rendelet 3. cikkének a jogválasztás szabadságára vonatkozó főszabályával, és az ugyanazon cikkben, valamint az egyes speciális szerződések esetében felállított korlátaival). Ennek megfelelően napjainkban, amikor az állami jogalkotás kitér egyes speciális érdekcsoportok, mint például a fogyasztók vagy egyéni munkavállalók védelmére is, és indokolt forgalomkorlátozó tényezővé válik a fogyasztóvédelem vagy a munkajog, ugyanaz történik, mint ami a két világháború között vagy a második világháború utáni időszakban történt: a nemzetközi magánjogban a gazdasági életbe történő fokozottabb állami beavatkozás úgy csapódik le, hogy valamilyen módon szűkül a felek jogválasztó joga. Jól példázza azt, hogy miként segít megérteni a jelenlegi szabályozást a történeti háttér, hogy nehéz lenne elfogadni azt a mai tételt, hogy a választható jogok köre korlátlan, anélkül, hogy ne látnánk, történetileg milyen értelemben lehetett korlátozni azt, hogy mely államok jogát választhatják a felek a szerződésükre irányadónak. Példa arra, hogy a Róma I. rendelet milyen folyamatokba illeszkedik, hogy a kollíziós jognak a jogválasztással kapcsolatos expanziója – a jogválasztással kapcsolatos kérdéseknek a szabályozási körébe vonása, egyben ezen kérdések elvonása az anyagi polgári jogtól – annak a mára történetinek nevezhető folyamatnak egy újabb lépcsőfoka, ahogyan az anyagi jogi jogválasztást felváltotta a kollíziós jogi jogválasztás. Mindezek mellett a szerződésre alkalmazandó jog meghatározásának története során született pár megoldást a jogfejlődés végül „kiselejtezett”. A gyakorlatban azonban ezek a megoldások vissza-visszatérnek a tárgyalótermekben a felek képviselőinek „ötletelése” szintjén, az ügyfél aktuális érdekének megfelelően az alkalmazandó jog megállapítása kérdésében. Így például sokáig tartotta magát a részben a francia jogban, részben a common law-ban kifejlesztett doktrína, amely hipotetikus jogválasztás néven vált ismertté, és amelynek lényege szerint a bíróság vizsgálhatja azt, hogy ha a felek gondoltak volna az alkalmazandó jog megválasztására, akkor melyik ország jogát kötötték volna ki: ennek megfelelően annak az országnak a jogát kell alkalmazni a szerződésre, amely annak a megkötése pillanatában a leglogikusabbnak, legézenfekvőbbnek tűnt, csak éppen a felek elmulasztottak a jogválasztásról rendelkezni. Ez a spekulációs módszer azonban a Róma I. rendeletben nem szerepel, helyette több más, kézzelfoghatóbb fogódzót kínáló módszer létezik, mint a hallgatólagos jogválasztás [Róma I. rendelet 3. cikk (1) bekezdés] vagy a legszorosabb kapcsolat elve [Róma I. rendelet 4. cikk (1) és (2) bekezdés]. Annak érdekében azonban, hogy a bíró biztos kézzel fel tudja ismerni, az ügyfél érvelése tartalmilag a hipotetikus jogválasztáson alapul, nem pedig például a hallgatólagos jogválasztáson, ahhoz tudnia kell azt, hogy a hipotetikus jogválasztás mint jogintézmény ténylegesen létezett, azonban azt ma már nem alkalmazzák, és a Róma I. rendelet tudatosan zárta ki ezt a szabályt a kapcsolóelvei közül. A Róma I. rendelet 3. cikk (1) bekezdéséhez fűzött kommentárból kiderül, hogy ez a kérdés ténylegesen felmerül bíróságok előtt, amikor a felek a hallgatólagos jogválasztás körében ténylegesen hipotetikus jogválasztással próbálnak érvelni. Példa arra, hogy egyes lehetséges tárgyalótermi érveléseket a történeti fejlődés függvényében tudjunk megítélni, az ún. lokalizációs elmélet kikopása a szerződésre alkalmazandó jog meghatározása köréből. A Franciaországban az 1910-es években kifejlesztett és sokáig alkalmazott elmélet szerint a szerződésre alkalmazandó jog annak az államnak a joga, amelyikre a szerződést a jogviszony legtöbb eleme utalja, azaz amelyikben a szerződés a leginkább lokalizálható. Ez az elmélet elfogadja a jogválasztást, de csak mint egy tényezőt a több vizsgálandó közül. Mivel a lokalizációs elméletet a Róma I. rendelet nem tartalmazza, ezért azok az érvelések, amelyek szerint a legszorosabb kapcsolat elvének az alkalmazása a Róma I. rendelet 4. cikk (3) bekezdése alapján a választott joggal szemben más jog alkalmazásához is vezethet, ha a körülmények összessége alapján ehhez a másik joghoz szorosabban kapcsolódik a szerződés, mint a választott joghoz, nem állják meg a helyüket. Ennek egyértelmű kimondásában azonban sokat segít az, ha a bíró tudja, hogy a fél érvelése ténylegesen a lokalizációs elméleten alapul, amely egykor létezett, azonban a Róma I. rendeletből nem vezethető le, mivel az érvelés egyébként mindettől függetlenül tűnhet nagyon logikusnak és meggyőzőnek is.

c) A Róma I. rendelet elsősorban az észak-itáliai jogtudósok munkásságával kezdődött, és a mai napig megszakítás nélküli nyugat-európai nemzetközi magánjogi jogfejlődés eredménye, amelybe a magyar (és általában a közép-európai és közép-kelet-európai) jogfejlődés földrajzi és történelmi okok miatt sem tudott számottevő mértékig szervesen becsatlakozni. Ennek ellenére azt találjuk, hogy a Róma I. rendelet megoldásai könnyen beilleszthetőek a magyar nemzetközi magánjogi jogfejlődés áramába is. Ennek egyik oka az, hogy ugyan más történelmi körülmények közepette, de a hasonló problémákra a magyar jog is hasonló válaszokat adott, mint amiket Nyugaton adtak. Például a különféle szokásjogokon átívelő kereskedelmi szerződésekre az első, szerződési jogi kapcsolóelveket kodifikáló írott nemzetközi magánjogi szabályok: egyes XVI. századi erdélyi törvények, azt a lex loci contractus (szerződéskötés helyének a joga) kapcsolóelvet tartalmazták, mint ami az észak-itáliai jogtudósok leírásaitól kezdve jelen van a nyugati nemzetközi magánjogokban is, anélkül, hogy kimutatható kapcsolat lett volna az erdélyi és a nyugati szabályozás között. Másik oka pedig az, hogy Szászy István a XX. század első felében egy az egyben beemelte a magyar nemzetközi magánjog tudományába a nyugat-európai jogfejlődés eredményeit. A szerződésre alkalmazandó jog területén Szászy 1929-es monográfiája alapos részletességgel bemutatta a szerződések joga kapcsolóelveinek nyugat-európai fejlődését (Szászy István: A szerződő felek jogszabályválasztó joga a nemzetközi kötelmi jogban. Tébe Kiadóvállalata, Budapest, 1929, 5–15. o.). Ennek alapja egy Jean-Paulin Niboyet nevű, akkoriban híres és igen termékeny francia jogtudósnak (1886–1952) az 1927-ben a hágai Nemzetközi Jogi Akadémián tartott előadása, amelyik összefoglalta a szerződések joga kapcsolóelveinek a történetét, jelentős hangsúlyt helyezve az akarati autonómia (jogválasztás) fejlődésére, és amit Szászy minden valószínűség szerint személyesen hallgatott végig. A Niboyet-féle előadást később kiegészítette saját kutatásaival is (Szászy István: A szerződő felek jogszabályválasztó joga a nemzetközi kötelmi jogban. Tébe Kiadóvállalata, Budapest, 1929, 31–74. o.). Szászy István kutatási eredményei ettől kezdve kiindulópontot jelentettek a későbbi nemzetközi magánjogászok számára; külön kiemelve Mádl Ferencet, akinek jogszabály-előkészítő munkásságán keresztül az lecsapódott a nemzetközi magánjogról szóló 1979. évi 13. törvényereű rendeletben is. De ugyanígy fellelhető Szászy Istvánnak a nyugati jogfejlődést közvetítő befolyása a nemzetközi magánjog művelői munkásságában is mint Világhy Miklós, Bánrévy Gábor, Vékás Lajos, Burián László, illetve azt kiindulópontnak tekintik a fiatalabb generációk képviselői is. Ez azt eredményezte, hogy ugyan a magyar nemzetközi magánjog szerves módon nem volt része annak a több száz éves nyugat-európai nemzetközi magánjogi jogfejlődésnek, amelynek eredménye a Róma I. rendelet is, azonban a fenti okok miatt a magyar nemzetközi magánjog viszonylag nyitott volt a Római Egyezmény, majd a Róma I. rendelet szabályainak az átvételére, mivel a szabályozás kellően ismerős volt a magyar nemzetközi magánjog számára. Ezen a helyzeten a kommunizmus évtizedei sem tudtak változtatni, amikor pedig nemzetközi magánjogi jogviszonyok ténylegesen csak nagyon korlátozott számban jöhettek létre. Megjegyzendő, hogy ez az adottság nem egyenlő mértékig állt fenn a 2004-ben az EU-hoz csatlakozott államok körében. Például más volt a helyzet a balti államokkal, amelyek a volt Szovjetunió részét képezték: így például a lett jogban a nemzetközi magánjog hagyományosan a polgári törvénykönyv (Civillikums) elején elhelyezett egyoldalú kollíziós normákból állt.

d) Az alábbi európai történeti bemutatás elsődleges forrása Szászy István idézett műve (Szászy István: A szerződő felek jogszabályválasztó joga a nemzetközi kötelmi jogban, Budapest, Tébe Kiadóvállalata, 1929, 5–74. o.). Ezt az írását Szászy István maga is felhasználta későbbi műveiben, helyenként lerövidítve vagy itt-ott kibővítve azt. Szászy írásai képezték az alapját két további nemzetközi magánjog történeti forrásunknak, melyeket szerzőik szintén kiegészítettek további kutatásaikkal: Burián László: Nemzetközi magánjog. Általános rész. Pázmány Press, Budapest, 2014., különösen az alábbi fejezet: A nemzetközi magánjog kialakulása és tudományának története, 59–113. o., valamint: Palásti Gábor: A felek akarati autonómiájának története. Jogtudományi Közlöny, 2004/12. sz., 443–457. o. Érdekes történeti adalékokat tartalmazott továbbá az alábbi mű is: Nygh, Peter: Autonomy in International Contracts. Clarendon Press, Oxford, New York, 1999.

A magyar történeti vetületek nemzetközi magánjog történeti forrásai elsősorban az alábbi tanulmányok voltak: Zlinszky János: A nemzetközi magánjog kezdetei Magyarországon. Jogtudományi Közlöny, 1981/11. sz., 941–948. o. és Palásti Gábor: A magyar nemzetközi kollíziós magánjog kialakulásának feltételei az európai jogfejlődés áramában. In: Studia Caroliensia évkönyv. (A Károli Gáspár Református Egyetem 2011-es évkönyve.) L’Harmattan Kiadó, Budapest, 2012, 77–111. o.

Kivételesen általános jogtörténeti írások is érdekes adalékot nyújthatnak a nemzetközi magánjog történetéhez. Ilyen források voltak az alábbiak: Tárkány Szűcs Ernő: Magyar jogi népszokások. Második, bővített kiadás. Akadémiai kiadó, Budapest, 2003. és Bónis Péter: Jog és jogtudomány a korai középkorban. Jogelméleti Szemle, 2011/1. sz.1

A fentieken kívül értékes történeti forrásoknak bizonyultak azok a művek is, amelyek megírásukkor nem számítottak történeti elemzéseknek, azonban mára az idő múlása azzá tette őket. Ezeket az irodalomjegyzék tartalmazza.

e) A szerződéses kötelmekre alkalmazandó jog vizsgálatának megjelenése a XIV–XVI. század közötti időszakra tehető: először az észak-itáliai városállamokban történt meg. A XII. században itt értek meg először a nemzetközi magánjog kialakulásának feltételei az önálló, egymástól elkülönülő joggal és hatóságokkal rendelkező, egymást kölcsönösen elismerő, egymással kereskedelmi és személyforgalmat bonyolító városállamok viszonyaiban. A jogösszeütközéseket vizsgáló jogtudósok által alapított iskolák közül a posztglosszátorok voltak az elsők, akik önállóan vizsgálni kezdték a szerződésekre alkalmazandó jogot. A Bartolus de Saxoferrato által létrehozott statútumelméletben a szerződések az ún. vegyes statútumok közé tartoztak. A szerződésekre irányadó jog meghatározásánál Bartolus de Saxoferrato és tanítványai különböztetik meg egymástól a szerződésre irányadó perjogi szabályokat (litis ordinatio), amelyeket a lex fori határoz meg, és az alkalmazandó anyagi szabályokat (litis decisio), amelyekre nézve tovább kell vizsgálni az alkalmazandó jogot. Bartolus de Saxoferrato az anyagi jogi kérdéseket tehát tovább vizsgálta, és megállapította, hogy a szerződéskötéssel, az alakiságokkal kapcsolatos szabályokat – ahogyan ő nevezi: a szerződés közvetlen következményeivel kapcsolatos szabályokat – a szerződéskötés helyének joga, míg a teljesítéssel kapcsolatos szabályokat – a szerződés ún. közvetett következményeit – a teljesítési hely joga szabja meg. Ugyanakkor Bartolus de Saxoferrato és tanítványai a felek akaratának semmilyen szerepet nem szántak még az alkalmazandó jog megválasztásakor. Bartolus de Saxoferrato nézeteinek forrása a Codex Iustinianus Cunctos Populos kezdetű constitutiojához írt kommentárja. Ebben a korban egyetlen kommentátor – Rochus Curtius – már felvetette a felek akarati autonómiájának kérdését bizonyos körben, azonban Rochus Curtiusra vagy gondolatára máshol nem találtunk utalást: ez a felvetés tehát korában visszhangtalan maradt.

Az akarati autonómia (jogválasztás) ötlete Európában a XVI–XVIII. század között indult hódító útjára, az Egyesült Államokban pedig csak a XIX. század első felében vált elfogadottá. A jogválasztás első megjelenési formájában messze állt napjaink jogválasztásra vonatkozó szabályozásától: az a családi jogon belül, hipotetikus jogválasztás formájában, a teljesítési hely jogának igazolása céljából született meg. Az első nagy hatású jogtudós és gyakorló jogász, akinél az akarati autonómia szerepet kap, a francia Charles Dumoulin (latin nyelvű szövegei alapján helyenként latin nevén, Molinaeusként hivatkoznak rá.). Az akarati autonómia első megjelenése az 1520-as évekre datálható jogi szakvéleménye, majd pedig az 1550-es években a Bartolus de Saxoferratóhoz és más nemzetközi magánjogászokhoz hasonlóan a már idézett Cunctos populoshoz írt kommentárja. A kommentár a szakvéleményben már érintett kérdésekből kiindulva fejti ki – többek között – az akarati autonómia alapjait.

Charles Dumoulin korának feudális széttagoltsága, a különféle, csak részben írott formában létező helyi szokásjogok gyakran teremtettek olyan helyzetet, hogy a mai Franciaország területén található különböző városokból származó férfi és nő egybekelésére és együttélésére, vagyoni viszonyaik rendezésére eltérő szabályokat tartalmaztak a különféle szóba jöhető jogok – a helyi szokásjog vagy a római jogi alapokon álló részek szabályai, esetleg a kisegítő jellegű központi jog. A Charles Dumoulin által adott szakvélemény is egy ilyen kollíziós tényállást kívánt feloldani: egy párizsi házaspár Lyonban fekvő ingatlanára vonatkozó házassági vagyonjogi szabályok kapcsán kellett eldönteni, hogy a párizsi vagy a lyoni jogot kell-e alkalmazni. Charles Dumoulin a házassági és a házasságból folyó vagyoni viszonyok rendezésére kötött házassági szerződés önkéntes, a felek akaratától függő jellegéből vezeti le, hogy a felek a házassági szerződésre jogot is választhatnak, azaz házasságkötésükkor eldönthetik azt, hogy a közöttük a saját akaratukból létrejött vagyoni viszonyokat melyik jog alapján kell megítélni. Mivel azonban a felek a valóságban ritkán kötnek házassági szerződést, és még ritkább esetben rendelkeznek kifejezetten az alkalmazandó jogról, ezért a bírónak kell e jogot megtalálnia. Charles Dumoulin szerint a felek között hallgatólagos megállapodás, ún. convention tacite jön létre az alkalmazandó jogról. Ha ilyen nincs, mert elmulasztottak a jogválasztásra gondolni, illetve mert még házassági szerződés sincs közöttük, akkor ezt a folyamatot – a házassági vagyoni viszonyokra alkalmazandó jog kiválasztását – a felek helyzetének a mérlegelése alapján a bírónak kell végigvezetnie. Azaz a felek akarata annyira lényeges, hogy azt kell figyelembe venni akkor is, ha jogválasztás azért nem volt, mert a felek nem is gondoltak arra, hogy az alkalmazandó jogról rendelkezni kell, vagy akár még házassági szerződést sem kötöttek. Ekkor azt a jogot kell alkalmazni, aminek alkalmazását a felek feltehetően kikötötték volna, ha egyáltalán gondoltak volna erre a kérdésre. Hogy pedig a bíró dolgát Charles Dumoulin megkönnyítse, megdönthető vélelmet állított fel arra nézve, hogy az a jog, amelyikre a felek feltehetően gondoltak volna, az az első közös lakóhelyük joga volt. A valóságban azonban ez mindig a férj lakóhelyének joga volt, mert a feleségnek az akkori, az alkalmazandó jogtól független, általánosan elfogadott feudális szokások szerint kötelessége volt a férjhez költöznie. Ez egyben a szerződés teljesítési helyének automatikus vélelemmé tételét is jelenti: amennyiben ugyanis házassági szerződésről van szó, akkor a házasságkötés helye a szerződéskötés helye, a közös lakóhely pedig a teljesítés helye. Az akarati autonómia így az első megjelenési formájában rögtön egy sor vitatott problémát vetett fel. Feltehetően ezek a visszásságok vezettek oda, hogy bár általában elismerik, hogy az akarati autonómia első gondolata Charles Dumoulintól eredeztethető, ehhez a legtöbb kommentátor olyan tartalmú megjegyzéseket fűz, amelyek szerint Charles Dumoulin gondolata nem a mai értelemben vett jogválasztásra vonatkozott, mivel annak több lényegi pontja (hipotetikus jellege, a teljesítési helyre vonatkozó vélelem, a nőket sújtó feudális kötöttséget megerősítő hatása, és végül: a házassági vagyonjogra korlátozódó mivolta) messze áll a jogválasztás mai formájától.

Ugyanakkor fontos azt is látni, hogy az akarati autonómia tana nem indulhatott másképp, mint a hipotetikus jogválasztás vizsgálatával. Ennek oka, hogy ugyan sporadikusan korábbi korokban már megjelent a jogválasztás a történelem folyamán, ám az nem vált általánosan elterjedtté. Ezért jogválasztásra irányuló akaratot sem lehetett másként vizsgálni, mint hogy vélelmezünk akaratot ott, ahol az ténylegesen nincs. Ha ez nem történik meg, nem indul útjára az akarati autonómia tana, mert a felek a gyakorlatban valószínűleg nem is jutnak el odáig maguktól, hogy jogot válasszanak. Ez a „csel” tehát feltehetően kellett ahhoz, hogy az akarati autonómia elképzelése a gyakorlat részévé váljék.

Charles Dumoulin elmélete közel sem maradt hatástalan. Egyrészt Szászy István írta 1929-ben: „Molinaeus tanát átvette a francia, a belga, a holland bírói gyakorlat és ez államok bíróságai házassági szerződés hiányában még ma is annak az államnak a törvényes házassági vagyonjogi szabályait alkalmazzák, amelyeknek a felek a házasságkötéskor vagyoni viszonyaikat alá akarták rendelni vagy amelyeknek vagyoni viszonyaikat ésszerűen alárendelték volna, ha etekintetben egyáltalán rendelkeztek volna.” (Szászy István: A szerződő felek jogszabályválasztó joga a nemzetközi kötelmi jogban. Budapest, Tébe Kiadóvállalata, 1929, 7. o.) Másrészt az akarati autonómia ötlete – elsősorban saját tanítványai működése kapcsán – innen terjedt a XVIII. század során tovább a kötelmi jogba. Végül, „[a] XVIII. század jogászai a hallgatólagos megegyezés, a »convention tacite« elméletét alapdogmának tekintik és egész tevékenységük Molinaeus elméletének továbbépítésében merül ki”. (Szászy István: A szerződő felek jogszabályválasztó joga a nemzetközi kötelmi jogban. Budapest, Tébe Kiadóvállalata, 1929, 9. o.)

Charles Dumoulin követői között jelenik meg az a gondolat – ami később, az akarati autonómia kiteljesedése során is szerepet játszik –, hogy „a felek akarata a törvény felett áll”. Tanítványa, Louis Boullenois kezdi el tanulmányozni azt, hogy a kógens normáknak milyen szerepük lehet a felek jogválasztására; azt, hogy milyen kérdésekben érvényesülhet a jogválasztás, és nevesíti, hogy véleménye szerint nem lehet alkalmazni a külföldi jogot többek között a szerződő fél cselekvőképességére, valamint a jó erkölcsöket védő szabályok, az ún. „tiltó jogszabályok” és a semmiségi okokat megállapító jogszabályok ellenében.

Charles Dumoulint már saját korában is kritizálták fenti tartalmú elgondolásai miatt. Ellenlábasa – nemcsak ezen a téren: ideológiai-politikai kérdésekben szintén –, Bertrand d’Argentré már akkor rámutatott Charles Dumoulin elméletének – és később a hipotetikus jogválasztásnak – a talán leggyengébb pontjára: „ahol nincs akarat, ott ezt az akaratot keresni nem szabad”. Hosszú távon végül egyébként ez az elgondolás győzedelmeskedett, hiszen a hipotetikus jogválasztás mára kikopott a nemzetközi magánjogból.

A XVII. századi németalföldi jogász, Ulrich Huber is a határokon átnyúló házasságok példáján közelített a kérdéshez, bár ő megállapításait már általában a szerződésekre is kiterjeszti. A szerződésekre – beleértve a házassági szerződést is – főszabályként a szerződéskötés helyének a jogát kell alkalmazni. Ugyanakkor – konkrét példájával – amennyiben egy fríz férfi Hollandiában vesz feleségül egy holland nőt – azaz Hollandia a loci contractus –, azzal a szándékkal, hogy a házasságkötés után Fríziában telepedjenek le, akkor a házassági vagyonjogi viszonyokra a fríz jogot – a lex loci solutionist – kell alkalmazni, mert feltehetően ennek alkalmazását kérte a pár. Ulrich Hubernél már egyértelműbb, hogy az akarati autonómia korlátozott: a főszabályként alkalmazandó lex loci contractusszal szemben legfeljebb a lex loci solutionist lehet annak alapján alkalmazni.

Németországban Friedrich Carl von Savigny vitte – részben – tovább a fenti gondolatmenetet, bár munkája elsősorban nem a jogválasztásra, hanem a joghatóság-választásra vonatkozott. Véleménye szerint a felek hallgatása esetén vélelmezni kell azt, hogy a teljesítési hely joghatóságát választották volna, amihez képest az alkalmazandó jog megegyezik a lex forival, tehát a szerződésben a teljesítési hely jogával.

A jogválasztás első angol megjelenése is hipotetikus volt. Az első angol doktrína egy jogeset [Robinson v Bland (1760) 2 Burr. 1077] obiter dictum részében található hipotetikus eszmefuttatás, amelyik konkrétan visszavezethető Huberre, amennyiben a bíró idézi Ulrich Hubert. [A történelmi korokban kelt ítéletekhez adatbázis találat értelemszerűen nem tölthető le, azonban egyszerű Google kereséssel számos jogirodalmi forrás található, amely hivatkozik rájuk és ismerteti őket. A Robinson v Bland (1760) 2 Burr. 1077 ügyhöz például ezer feletti, nagyrészt common law szakirodalmi hivatkozás érhető el az interneten.] A tényállás arról szólt, hogy egy angol egy másik angolnak kölcsönadott valamennyi pénzt Párizsban. A kölcsönt Angliában kellett volna visszafizetni angol fontban. A bíróság úgy találta, hogy a tényállásban nincsen kollíziós elem az angol és a francia jog között. Az angol nemzetközi magánjog első hírnökének tartott Lord Mansfield bíró ugyanakkor a tényállástól elrugaszkodva feltette a hipotetikus kérdést, hogy melyik lett volna az alkalmazandó jog akkor, ha esetleg a bíróság úgy találja, hogy kollízió merült fel a két jog között. Válaszában – Hubert idézve – arra hivatkozott, hogy a felek valószínűleg az angol jogot választották volna.

Ugyan jelentős fáziskéséssel, de az Egyesült Államokban is a hipotetikus jogválasztó doktrína jelent meg legelőször, aminek lényege, hogy a szerződéskötés helyének joga ellenében a szerződés teljesítési helyének jogát lehet vélelmezni a felek akarata alapján, vagy fordítva. Így a szerződések fő kapcsolóelve Joseph Storynál, az első fontos amerikai nemzetközi magánjogásznál szintén a szerződéskötés helyének joga; ehhez képest azonban amikor a szerződéskötés helye és a teljesítési hely két külön államban van, azt kell vélelmezni, hogy a felek inkább a lex loci solutionist választják. Az USA Legfelsőbb Bírósága pedig az első irányadó esetben [Pritchard v. Norton, 106 U.S. 124 (1882)] kifejezetten kifejti, hogy a felek szabadon választhatják meg azt, hogy alkalmazandó jognak a lex loci contractust vagy inkább a lex loci solutionist tekintsék, és ennek formája kifejezett jogválasztó klauzula lehet.

A XIX. században és a XX. század elején indult meg világszerte a nemzetközi magánjog kodifikációja, amelynek során a jogválasztás korlátait – tehát hogy csak a szerződéskötés és a teljesítési hely joga között választhatnak a felek – fokozatosan eltörölték: ez az akarati autonómia liberális kiterjesztésének a korszaka. Az ipari forradalom korától induló gazdasági-társadalmi szerkezetváltozás, ami a világ kitágulásával, a kereskedelmi és gazdasági kapcsolatok élénkülésével, a termékskála minden addiginál színesebbé válásával, a fuvarozási módok és a technológia ugrásszerű haladásával járt, és amelyhez kidolgoztak egy hatékony gazdaság-politikai eszmerendszert: a liberalizmust, a XIX. század elejére óhatatlanul nagy kihívások elé állította a jogtudományt is. A kereskedelem – és főképp a külkereskedelem – a modern nyugati társadalmak meghatározó tényezője, a jólét szinte kizárólagos forrása lett, aminek következtében ezen országok népessége minden korábbinál lendületesebben növekedett. A jólét azonban elsősorban a nyitni tudó, az Adam Smith és David Ricardo nézetrendszerét befogadó társadalmaknak lett a sajátja – az elzárkózó, protekcionista, túlságosan tekintélyelvű vagy feudális vonásokat megtartó társadalmak lassan minden szempontból lemaradtak a fejlődésben. A piacgazdaság ilyen mértékű előtérbe kerülése többirányú követelményeket állított a jogtudomány elé: a kereskedelmet gátló, nehezítő vagy lassító szabályokat és dogmákat forgalombarát szabályozással kellett helyettesíteni. Az egyik legfontosabb a kereskedelem elsődleges eszközének, a szerződési jognak a liberalizálása lett. Ebben a folyamatban a szerződéses szabadság keretei kitágultak, és a szerződést a jog elkezdte a felek akaratából létrehozott szabálynak tekinteni, aminek eredete nem a törvényben, hanem a felek rendelkezésében rejlik. Ezért a feleknek kereskedelmi kapcsolatuk szabályait elsősorban maguknak kell meghatározniuk, és a jog abba lehetőség szerint egyre kevésbé avatkozik be. A szerződések szabályozásának az anyagi polgári jog területéről elindult változása pedig nyilvánvalóan kihatott a nemzetközi magánjogra is. A felek akarata mint jogválasztó jog teljesedett ki.

Az első jogtudós, aki a jogválasztást már a mai, tág értelemben mint kifejezett jogválasztó rendelkezést fogta fel, Pasquale Stanislao Mancini volt. 1851-es művében összefoglalt koncepciójának a lényege az volt, hogy egyszerűen kiterjesztette a szerződéses szabadság elvét a nemzetközi magánjogra is: ahol a felek szabadon dönthetnek a köztük lévő kapcsolat tartalmáról, mint egy szerződésben, ott akár dönthetnek úgy is, hogy szabadon meghatározzák az alkalmazandó jogot. Ennek egyetlen korlátját látta: a közrendet. Ugyanakkor azt is kifejtette, hogy a felek rendelkezési joga nem terjed ki minden kérdésre – ezekben a kérdésekben így jogot sem választhatnak. Ilyen kérdésnek tekintette a személyállapotot. Mádl Ferenc jogosan állapíthatta meg róla: „[a] Mancinit követő iskola volt az, amely a jogválasztási jogot, az akarati autonómiának ezt az önmagában is érvényesülést igénylő kategóriáját általános nemzetközi magánjogi intézménnyé tette” (Mádl Ferenc – Vékás Lajos: Nemzetközi magánjog és nemzetközi gazdasági kapcsolatok joga, 6. átdolgozott kiadás. Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 2004, 412. o.).

A korszak másik fontos vonása volt, hogy a téma kikerült a jogtudósok műveiből, és fokozatosan bekerült az egyes államok jogszabályaiba is; a kontinentális európai országokban első lépésben rendszerint a polgári törvénykönyvekbe. A jogválasztással kapcsolatos legtöbb jogszabály az akarati autonómiát tág értelmű jogválasztó jogként kodifikálta, nemcsak a szerződéskötés és a teljesítési hely jogai közötti választásként. A jogválasztás pedig kezdett kiterjedni a fórum kógens normáira is. Formája főszabályként kifejezett akaratnyilatkozat, nem pedig a bíró hipotézise, bár emellett a hallgatólagos jogválasztás vizsgálatát is lehetővé tették, az anyagi magánjog – polgári jog ráutaló magatartással kapcsolatos doktrínái alapján. Ugyanakkor számos olyan jogszabályi megfogalmazás található még ebben az időben, ami speciális korlátokat szab az akarati autonómiának, például a személyi hatály vagy a választható jogok körében. Az akarati autonómia mai kiteljesülését szükségszerűen megelőzte az a korszak, ami a lehetséges és elgondolható korlátozások egész sorát vetette fel. Így Ausztriától Mexikóig, Lengyelországtól Marokkóig teljesen váratlanul bukkannak fel az ebből a korból származó jogszabályokban különféle korlátai a felek akarati autonómiájának, amik az akkor az adott helyen éppen fontosnak tartott jogpolitikai elveket tükrözik. Ilyen, a korra jellemző korlátot tartalmazott például az 1811-es osztrák Általános Polgári Törvénykönyv 36. §-a, ami a jogválasztást az Ausztriában a külföldinek a külföldivel kötött szerződésére és a külföldön osztrák és külföldi vagy külföldi és külföldi közötti szerződésekre tette lehetővé, de az osztrák honosságúak csak akkor kerülhettek ki jogválasztással az osztrák polgári jog hatálya alól, ha külföldön külföldivel kötöttek szerződést. A jogválasztás tehát a gyakorlatban elsősorban a külföldiek számára fenntartott intézmény volt. Hasonló szabály a korszak számos más országának nemzetközi magánjogában is létezett. Ilyesfajta korlátozás azonban napjainkban már nem létezik, bár a teljesen belföldi szerződésekre vonatkozó jogválasztás még a Róma I. rendelet alapján is korlátozott joghatással bír csak [lásd Róma I. rendelet 3. cikk (3) bekezdés]. A jogválasztás másik tipikus korlátja volt, hogy nem érvényesült a fórum jogának a kógens normái ellenében (ún. anyagi jogi jogválasztás), vagy más, nevesítetten fontos normák vonatkozásában. A fórum kógens normáinak a jogválasztásra kifejtett korlátozó hatása napjainkban már csak a teljesen belföldi szerződéseknél bír jelentőséggel [lásd Róma I. rendelet 3. cikk (3) bekezdés]. A „más fontos normák” korlátozó hatása azonban, egészen cizellált rendszerben, továbbra is érvényesül (lásd például a Róma I. rendelet 9. cikk – „Imperatív rendelkezések” – vagy a fuvarozási, fogyasztói, biztosítási és egyéni munkavállalói szerződésekre vonatkozó speciális szabályokat a Róma I. rendelet 5–8. cikkeiben). (Megjegyzendő, hogy a közrend fogalma a korszakban már általánosan ismert volt, az itt tárgyalt speciális korlátok a közrendtől független szempontokra vonatkoznak.) Néhány ország jogszabálya korlátozásokat tartalmazott egyes ügylettípusok vonatkozásában – azaz bizonyos szerződések esetén egyáltalán nem volt lehetőség jogválasztásra – vagy joghatások tekintetében – például jogot csak a szerződés bizonyos érvényességi kellékei körében lehetett választani.

Néhány ország jogszabálya kivételesen már a XIX. században bevezette a korlátozások nélküli jogválasztást (például Szászország, Görögország, Montenegró, egyes svájci kantonok, Európán kívül pedig Japán és Kanada), míg akadtak olyan államok is, amelyek nem szabályozták törvényileg a jogválasztást. Így elmaradt a szabályozás például szövetségi szinten Svájcban, Németországban, valamint Franciaországban és Magyarországon is. Ami a francia joggyakorlatot illeti, az akarati autonómia ugyan nem került bele a Code Civilbe, azonban a Code Civil körülírja a felek általános szerződési rendelkező jogát, és erre – a Code Civil 1134. cikkelyére – a francia bíróságok olyan gyakorlatot építettek fel, ami magában foglalja a jogválasztást is. A német joggyakorlat szintén a legszélesebb körben elismerte a jogválasztást, noha a német polgári törvénykönyv sem tartalmazott erre vonatkozó kifejezett rendelkezést.

Ami az angol és az amerikai gyakorlatot illeti, ahol a bírói esetjog pótolja a hiányzó jogszabályokat, Szászy István elmondása szerint „[a]z angol-amerikai bírói gyakorlat szintén az uralkodó felfogás felé hajlik. Itt is elismerik a bíróságok a legtágabb körben a felek jogszabályválasztó jogát (Szászy István: A szerződő felek jogszabályválasztó joga a nemzetközi kötelmi jogban. Tébe Kiadóvállalata, Budapest, 1929, 33–34. o.) Ami az angol jog fejlődését illeti, ebben az időszakban a szerződésre alkalmazandó jog főszabályként annak az államnak a joga vagy azoknak az államoknak a jogai, amelyet vagy amelyeket a felek szándékuk szerint a szerződésre alkalmazni rendeltek, vagy feltehetően alkalmazni rendeltek. A meghatározás A. V. Dicey Conflict of Laws-ában olvasható [Dicey, A. V. – Morris, J.H.C. (eds): Dicey’s Conflict of Laws. 6. kiadás, Stevens & Sons Ltd., Sweet & Maxwell Ltd., London, 1949, 579. és további o., valamint hasonlóan a későbbi kiadásokban), és összesen tíz, 1865 és 1939 között elbírált esetből állnak össze az elemei. Ezekből kiolvasható például, hogy a XIX–XX. század folyamán változott a bírói állásfoglalás a tekintetben, hogy a választott jognak bármilyen kapcsolatban kell-e állnia a szerződéssel – a korábbi, kapcsolatot megkövetelő álláspontot végül felváltotta a teljes szabadság. A bírói joggyakorlat egy sor doktrínát fejlesztett ki arra nézve, hogy a hallgatólagos jogválasztás esetére milyen szempontokat kell figyelembe venni a felek akaratának keresésére. Ami ehhez képest az amerikai eseteket illeti, az amerikai doktrína még a legliberálisabb időkben is vissza- visszatért a lex fori alkalmazásához a jogválasztással szemben, és legfeljebb a diszpozitív szabályok tekintetében engedélyezte a jogválasztást.

A szerződésre alkalmazandó jog meghatározásának következő korszakára (XIX. század vége – XX. század közepe) a jogválasztó jog korlátainak cizellálása, az objektív (felek akaratától független) kapcsolóelvek előtérbe kerülése volt a jellemző. A XIX. század végére a liberális kereskedelmi szabályok korlátlan alkalmazásának eredményeképpen számos olyan visszásság vált nyilvánvalóvá, ami jogi rendezést, állami beavatkozást követelt. A társadalom egyre több állami korlátot igényelt: megjelentek az első kartellellenes jogszabályok, megjelent a kereskedelmi forgalom korlátozása. Egyre több érdekcsoport kívánt saját magát védő szabályozást, amit más piaci szereplők ellenében lehetett csak életbe léptetni. A polgári jog és kereskedelmi jog területén a liberalizáció időszaka után beköszöntött az állami szabályozás, az imperatív normák és kógens szabályok sokasodásának időszaka. Mindezt ösztönözte az is, hogy a szabadkereskedelem és a fellendült gazdaság gazdasági válságokhoz vezetett. A két világháború tovább növelte a gyanakvást más államokkal – és jogrendszerükkel – szemben és általában is az állami beavatkozás fontosságát helyezte előtérbe. Mindezek a folyamatok értelemszerűen oda vezettek, hogy a jogválasztás szabadságában is visszaesés következett be, és lassan kialakult a kitérítő klauzulák, különkapcsolások, másodlagos kapcsolások ma is ismert rendszere. Az államok a szerződéses jogviszonyokat nem szívesen engedték ki a látókörükből, mert visszaélésre gyanakodtak, vagy egyszerűen idegenkedtek attól, hogy saját bíróságaik külföldi jogot alkalmazzanak. Mindezzel a folyamattal párhuzamosan pedig nőtt a pozitív jogi szabályok mennyisége, és megjelent a nemzetközi jogalkotás is ezen a területen.

Ami a belső jogot illeti, míg korábban az alkalmazandó jogra vonatkozó rendelkezések főképp a polgári jogi törvényekben voltak elhelyezve, sokszor az adott polgári törvénykönyv hatályáról szóló résznél, addig ebben az időszakban megindult az önálló kollíziós jogi jogalkotás, és ezzel az akarati autonómia megfogalmazása is átkerült a szerződési szabadság polgári jogi szabályaiból a nemzetközi magánjogi jogszabályokba. Emellett ugyanakkor megjelentek olyan jogszabályok is, amelyek tárgyuk szerint nem nemzetközi magánjoggal foglalkoztak, hanem valamely partikuláris anyagi jogi kérdéssel – például a XX. század elején kezdték önálló törvényekkel szabályozni a légi közlekedést, melynek tipikusan voltak nemzetközi szerződéses viszonyai –, azonban tartalmaztak az alkalmazandó joggal kapcsolatos rendelkezést is azon a szűk, speciális tárgyon belül, amit szabályoztak. Ez a folyamat – a kollíziós normák megjelenése tárgyuk szerint partikuláris jogi eszközökben – a mai napig is tart, erre példa a Róma I. rendelet 25. cikke is.

Erre az időszakra jellemző a totalitárius központosító állam megjelenése is, amely mindenről tudni akar, és nem szívesen engedi ki a szabályozást a saját kezéből. Így nem meglepő, hogy az 1923. évi orosz-szovjet polgári perrendtartás 7. cikke teljesen kizárta a jogválasztást; sőt, még a külföldön kötött szerződéseket is csak akkor tekintette érvényesnek, ha azok a lex loci contractus mellett a szovjet jognak is megfeleltek. A jogválasztás szabadsága szuverenitási kérdésként merült Dél- és Latin-Amerika több országában is. Az 1888–1889-ben Montevideóban tartott Első Dél-Amerikai Nemzetközi Magánjogi Konferencián elfogadott egyezmények és az azokhoz csatolt jegyzőkönyv nem ismerték el a jogválasztást. Az egyezményeket és a jegyzőkönyvet 1940-ben felülvizsgálták, azonban a jogválasztás ekkor sem vált a szerződések elismert kapcsolóelvévé. Ennek oka elsősorban az volt, hogy a szuverenitásuk sérülését látták számos olyan észak-amerikai és európai hitelezővel kötött ügyletük keserű jogkövetkezményében, ahol a felek által kikötött jog a hitelezők nyomására az amerikai vagy valamely európai állam joga volt.

Franciaországban egy 1910-es legfelsőbb bírósági (Cour de cassation) eset után (American Trading Co v Quebec Steamship Co Ltd, Cour de cassation 5 Dec 1910) egy új irányzat: az ún. lokalizációs elmélet kapott erőre. Az elmélet szerint a szerződésre alkalmazandó jog annak az államnak a joga, amelyikre a szerződést a jogviszony legtöbb eleme utalja, azaz amelyikben a szerződés leginkább lokalizálható. Ez az elmélet elfogadja a jogválasztást, de csak mint egy tényezőt a több vizsgálandó közül.

Angliában a híres Vita Food ügyben [Vita Food Products Inc v Unus Shipping Co Ltd, (1939) Ac 277] a Privy Council mint a Brit Nemzetközösség és néhány egyéb, brit fennhatóság alá tartozó terület legmagasabb szintű közös bírósága a legteljesebb mértékben elfogadta a felek jogválasztását; sőt, semmilyen kapcsolatot nem szabott feltételül a választott jog és a szerződéses tényállás között. A jogeset az akarati autonómia ügyében a mai napig legtöbbet idézett angol common law döntés. Ehhez képest a döntést igen sokat kritizálták, és a jogtudományban megjelentek a jogválasztást korlátozni kívánó nézetek is.

Ami az amerikai jogfejlődést illeti, itt is visszalépés következett be, és a felek által választott jog helyett egyéb, objektív faktorokra helyezték a hangsúlyt. A jogválasztás legelszántabb ellenzője Joseph Beale volt, aki egyben az első Restatement of the Conflict of Laws mintatörvény kezdeményezője is volt, ezért nem meglepő, hogy a felek jogválasztása mint kapcsolóelv egyáltalán nem is szerepel az első mintatörvényben. Az amerikai jogtudósok és bírák összegyűjtötték mindazokat az érveket, amelyek felhozhatóak a jogválasztással szemben: a jogválasztással a felek maguk is jogalkotókká lépnek elő, márpedig a jogalkotás a törvényhozók feladata; a felek nem választhatják meg korlátlanul azt, hogy milyen szabály szerint legyen érvényes a szerződésük, mert így bármilyen szerződést érvényessé lehet tenni a jogválasztással – azaz objektív, a felektől független jog alapján kell megállapítani az érvényességet. Az amerikai jog sokáig csupán az incorporation of foreign law (azaz anyagi jogi jogválasztás) intézményét ismerte el. Az amerikai tartózkodás másik oka az volt, hogy a jogválasztást elsősorban az ún. adhéziós szerződéseknél alkalmazták, ami a gyengébb fél kiszolgáltatott helyzetéhez vezetett. A jogválasztó klauzulák messze túlnyomó része előre gyártott szerződési kikötésekben szerepelt, amelyek egyedüli célja a kereskedelmi tevékenységet végzőre nézve kedvezőbb szabályok alkalmazása és a felelősség csökkentése volt a fogyasztóval szemben. Ezért az amerikai bíróságok az esetek túlnyomó részében egyáltalán nem alkalmazták a jogválasztó klauzulát.

Ebben az időszakban indult meg, ugyan csak kis lépésekben, a nemzetközi magánjogi jogforrások nemzetközivé válása is. A nemzetközi magánjogi tárgyú egyezmények mellett egyben egyre nagyobb számban jelentek meg olyan, speciális tárgyú nemzetközi szerződési jogra vonatkozó megállapodások is, amelyek tartalmaztak a szerződésre alkalmazandó joggal kapcsolatos rendelkezést.

A XX. század közepétől napjainkig tartó időszakra a szerződésre alkalmazandó jog szabályozásának nemzetközi egységesítése jellemző, amely részben regionális szinten ment végbe (ennek példája a Római Egyezmény, a Róma I. rendelet, vagy az ugyanezen kérdéskört pán-amerikai szinten rendező Mexikói Egyezmény is), részben fölrajzi regionalitástól függetlenül, mint a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia egyezményei, vagy az anyagi szerződési jogot egységesítő egyezményekben felbukkanó kapcsolóelvek egyes kereskedelmi szerződéstípusok területén. A jogegységesítés összegezte és önálló rendszerbe rendezte a korábban nemzeti szinten meglévő szabályozások eredményeit.

Ennek a korszaknak a nemzetközi magánjogi jogalkotása is a tágabb történelmi, gazdasági és társadalmi folyamatok fényében érthető meg csak teljesen. A második világháború lezárását követő egy-másfél évtized elteltével állandósult a hidegháború megosztotta kétpólusú világrend. Egyértelmű lett, hogy bár a két szuperhatalom és a hozzájuk tartozó tömb hosszú távon is az egymással szembeni gyanakvásra és ellenségeskedésre rendezkedett be, komolyabb világméretű konfliktus – esetleg egy újabb világháború – az atomarzenál mindenkit megsemmisítő jellege miatt nem várható. A gazdaság élénken reagált a béke visszatértére, ráadásul kialakultak a világméretű neoliberális kereskedelempolitika intézményes keretei is: az 1944-ben Bretton Woodsban tartott konferencia vívmányai (a II. világháborút követő időszak pénzügyi rendszere alapjainak elfogadás), a GATT 1947-es indulása, és számos kisebb vagy termékspecifikus gazdasági integráció égisze alatt hatalmas technológiai fejlődéstől kísérve új erőre kapott az üzlet. Mindkét tábornak kialakultak a saját gazdasági szabályozói. Mindez hasonló tartalmú üzenetet hordozott a jog számára, mint az első liberális gazdasági fellendülés idején. A szerződéses szabadság új, tágabb kereteket kapott, nőtt a diszpozitivitás, a központi szabályozások szerepe csökkent, és a kereskedelmi jog egyre dinamikusabban fejlődött. Egyrészt a kereskedelem akadálymentessége megkövetelte azt, hogy a felek minél nagyobb mozgástérrel rendelkezzenek üzleti kapcsolataik alakításakor, másrészt az egyre könnyedebben mozgó tőke rugalmas jogszabályi környezetet követelt. A nemzetközi magánjogra és speciális jogtárgyunkra nézve ez azt jelentette, hogy az akarati autonómia szerepe megnőtt. A felek egyre tágabb keretek között voltak felhatalmazva a jogválasztásra. Ráadásul egy-két jogrendszer a fejlettsége és ismertsége folytán a felek jogválasztásának gyakori célpontja lett egy-egy régióban. Ezért az egyes államoknak nem kellett attól tartaniuk, hogy ismeretlen, furcsa jogrendszerek szabályai alá menekítik szerződéseiket az államok honosai, így a külföldi jog alkalmazásával szembeni gyanakvásuk is lassan tovatűnt. Másrészt a nemzetközi anyagi polgári és kereskedelmi jogi jogegységesítés eredményeképpen a jogválasztásnak újabb szerepe lett: a felek immár nemzetközi egyezményeket is választhattak. Ez tovább növelte az akarati autonómia szerepét. Mindez intenzív jogalkotással járt együtt. A belső jogok mellett a jogválasztás célzottan vagy járulékosan tárgya lett egy sor nemzetközi egyezménynek is. Mára a szerződésre alkalmazandó jog meghatározásának elsődleges eszköze világszerte a felek akarati autonómiája, amely kiterjed a kötelmi jogviszony minden elemére, amely bármilyen jogra irányulhat, és amelynél sem az alanyi oldalon, sem a jogviszony területi oldalán nincsenek korlátozások, feltéve, hogy lényeges külföldi elemmel bíró szerződésről van szó. Időközben megindult a jogválasztás kiterjesztése a munkajog területére, és a jogválasztás lassan visszatér a családi jogi szerződések terére is. A jogválasztás kiteljesedése azonban nyilvánvalóvá tette az azzal való visszaélés lehetőségét is az adhéziós jogviszonyokban, ezért az ilyen jogviszonyok területén kifejlesztésre kerültek azok a kontrollmechanizmusok, amelyek megelőzik a visszaélést – lásd például a fogyasztói vagy egyéni munkavállalói szerződések speciális kollíziós szabályait.

Ami a volt kommunista országokat illeti, a hatvanas években indult útjára az önálló szocialista nemzetközi magánjogi törvényhozás, amelyik általában mindenhol kódex formájában jelent meg. A Szovjetunió is felismerte, hogy az 1923-as polgári perrendtartás rigorózus szabálya, amely a jogválasztást teljesen kizárta, nem felel meg a gazdasági élet követelményeinek, ezért a 60-as évek szövetségi szintű polgári törvénykönyve, és ennek nyomán az egyes tagköztársasági jogszabályok is tartalmazták a jogválasztást. A szocialista országok jogszabályai a kollíziós jogi jogválasztást fogadták el, tehát a jogviszony teljes egészében kikerült a lex fori vagy az egyébként alkalmazandó jog hatóköréből – leszámítva a közrendet és ehhez hasonló fenntartásokat. Ugyanakkor a szocialista nemzetközi magánjogi tudomány azon a nézeten volt, hogy a felek csak olyan jogot választhatnak, amely a jogviszonyuknak valamely elemével jelentősebb tényállásbeli kapcsolatban van. A helyzetet cizellálta ugyanakkor, hogy a külkereskedelem állami monopólium volt, azaz rendkívül kis számú jogalanyt érintettek a szerződések jogának kapcsolóelvei. Másrészt, még ezen kis létszámú vállalat sem élhetett gyakran a jogválasztással, lévén hogy a szocialista tábor külkereskedelme túlnyomó részt egymás országaiba irányult, ahol pedig a kereskedelem nagy részét kitevő termékforgalom magánjogi szabályait kötelezően alkalmazandó anyagi jogegységesítés során kodifikálták – lásd például az általános szállítási feltételeket (KGST 1968/1975. évi Általános Szállítási Feltételek) –, ami kötelezően alkalmazandó volt. A kommunizmus bukásával az egykori európai szocialista országok betagozódtak az Európai Közösség rendszerébe – napjainkban mint EU-s tagállamok, a Róma I. rendelet hatálya alá tartoznak.

A korszak fontosabb jogkérdései az anyagi és kollíziós jogi jogválasztás közötti különbségek, a fórumválasztás és a jogválasztás kapcsolata, az ún. imperatív szabályok szerepe a választott jog szabályai mellett, a hallgatólagos jogválasztás értékelése és a vélelmezett jogválasztás visszaszorulása stb. Mindemellett a nemzetközi kereskedelmi jogi jogviták – így kifejezetten azok is, amelyekben jogválasztás található – elbírálása fokozatosan átkerült a rendes bíróságoktól az egyre nagyobb szerepet vállaló kereskedelmi kamarák mellett szervezett kereskedelmi választottbíróságokhoz, amelyek egészen rugalmasan reagálnak a szerződésre alkalmazandó jog meghatározására.

Korszakunk jogfejlődése azonban a Róma I. rendeleten keresztül már ennek a műnek a tárgya, így az egyes részletkérdéseket a Róma I. rendelet adott cikkeihez tartozó tematikus részeknél ismertetjük.

f) A szerződésre alkalmazandó jog meghatározása szükségszerűen része volt a magyar jogfejlődésnek is. A magyar történelem tele volt nemzetközi magánjogi helyzetekkel, melyeket a jog – a fennmaradt források tanulsága szerint – a kor igényeinek megfelelően tudott kezelni. A középkori Magyarország a kollíziók országa: a különböző népcsoportok saját jogai – túlnyomórészt szokásjogai – rendelkeztek házasságról, öröklésről, alku megkötéséről és megannyi kérdésről, ami a középkori élet sajátja volt. Werbőczy István Tripartitumának [Hármaskönyv (1514)] 10. czim 2. §-a kimondta, hogy „Helyi szokást akármely nép hozhat be”. A mai szóval interregionális és interperszonális kollíziók feloldásának számos módja alakult ki. Például a középkori kereskedelmi tevékenység: a vásárok a vásár helyének jogát alkalmazták, kiegészítve ezt azzal a vásári bíráskodással, amit csak a polgári perrendtartásról szóló 1911. évi I. törvénycikk szüntetett meg. Mai szóval ezt úgy mondanánk, hogy a kollíziós szabály és a joghatósági (illetékességi) ok azonos volt – épp mint amit napjainkban az egyes nemzetközi magánjogi EU-s rendeletek próbálnak egy-egy kérdésben elérni. Megvoltak a szabályai annak is, hogy a különböző szokásjogok területein átívelő szolgáltatásokra, melyeket fuvarosok, hajcsárok, uszályosok, dereglyések, tutajosok nyújtottak, hogyan állapították meg az alkalmazandó jogot. Egyes XVI. századi erdélyi törvények szerződések esetére már előírták a lex loci contractus, azaz a szerződéskötés helye kapcsolóelvét. A középkori Magyarország két nagy demográfiai katasztrófája – a tatárjárás és a török hódoltság – garantálta, hogy a kollíziók évszázadokra fennmaradjanak a népességvesztést követő betelepítések következtében. Míg a különböző kiváltságlevelek különböző népcsoportok számára biztosították saját szokásaik és joguk használatát, a – mai szóval élve – áruk és személyek korabeli szabad áramlása megkövetelte a kollíziók feloldását. A hétköznapi élet mellett számtalan olyan jellemzően középkori jelenség is létezett, amely szintén igényelte a kollíziók szabályozását. Az országon átvonuló keresztes és egyéb hadjáratok, a lábon külföldre hajtott hatalmas marhacsordák kísérése, a külföldi mesteremberek fogadása, a vallásos zarándoklat és az „egyetemjárás” nyomában szerződések, szerelmek, gyermeknemzés, házasság, halál és öröklés járt, ahol ugyanúgy meg kellett állapítani a joghatóságot és az alkalmazandó jogot, mint napjainkban a személyek szabad áramlása során. Az ország középkori viszontagságai a nemzetközi magánjogi tényállásoknak kedveztek – egyvalaminek nem kedveztek csak: a vérzivataros évszázadok során nem tudott kialakulni az az önálló jogtudósi réteg, amely nyugat-európai összehasonlításban is maradandót alkothatott volna. Jól jellemzi a helyzetet, hogy az akarati autonómia korai atyjának tekintett francia Charles Dumoulin és Werbőczy István kortársak voltak. Azonban miközben Charles Dumoulin kidolgozta a hipotetikus jogválasztás elméletét a házassági vagyonjogi szerződésekre, Magyarország éppen elesett Mohácsnál. Míg Charles Dumoulin szabadon szentelhette idejét ügyvédi és jogtudósi tevékenységének, és szabadon dönthetett arról is, hogy mennyi időt szánjon államférfiúi teendőkre, Werbőczy mint Szapolyai János király kíséretének tagja, kényszerűen részt vett a lassan három részre hulló ország ügyeinek irányításában, a politikai lavírozásokban a Habsburgok, a török porta, Erdély, Szapolyai királysága és a kisebb-nagyobb befolyással rendelkező helyi feudális uraságok között, úgy, hogy nemegyszer fizikai léte is veszélybe került. És míg Charles Dumoulin munkásságát tanítványai a jogválasztás kérdéseinek továbbfejlesztésében továbbvitték, a három részre hullott Magyarországon ehhez hasonló jogtudósi folytonosságnak minimális esélye maradt csak.

Az Osztrák–Magyar Monarchia megint csak tele volt területközi és személyközi magánjoggal, majd szétesése után „valódi” nemzetközi magánjoggal is. A Monarchia alatt kezdett éledezni a magyar nemzetközi magánjog tudománya is. Az első magyar nemzetközi magánjogi kérdéseket is tárgyaló szakkönyv ugyan még német nyelven íródott (von Püttlingen, Johann Vesque: Handbuch des in Österreich-Ungarngeltenden Int. Priv. R. mit besonderer Berücksichtigung des Staats und Völkerrechtes. 2. kiadás. Braumüller, Wien, 1878.), azonban a politikai viszonyok konszolidációja nyomán hamarosan megszületett, és a mai napig is folyamatos a magyar nemzetközi magánjog magyar nyelvű tudománya. A XIX. század végétől jelennek meg magyar nyelven nemzetközi magánjogi szakkönyvek, tanulmányok, melyek magyar írók saját munkái.

A modern értelemben vett magyar nemzetközi magánjog és tudományának megteremtője az első világháborús frontkatona és hadifogoly, diplomata és jogász Szászy István (1899–1976), akinek már idézett 1929-ben írt 329 oldalas monográfiája éppen a szerződésekre vonatkozó jogválasztásról szólt. A monográfia nemzetközi összehasonlításban is megállta a helyét, és olyan gazdag összehasonlító jogi hivatkozási bázison alapul, amit az internet korában is megirigyelnének: a közismert nagy európai jogrendszerek megoldásai mellett egyes jogintézmények ismertetésénél dél-amerikai országok törvényeitől kezdve észt, livón, kurföldi és számos egyéb külföldi példára is hivatkozik, a vonatkozó marokkói dahírral (rendelet) zárva a sort.

A XX. század első felének magyar vonatkozású nemzetközi magánjogi is viszonyait rendező nemzetközi jogforrása a trianoni szerződés volt, melynek kollíziós szabályait is Szászy István dolgozta fel. Így például a Monarchia felbomlásakor függőben lévő szerződési jogvitákban a felek jogválasztásáról történő döntés is azon vegyes döntőbíróságok hatáskörbe tartozott, amelyek peres szerződési jogvitákban eljárhattak.

Szászy István számtalan nemzetközi magánjogi vonatkozású írása és kezdeményezése mellett 1948-ban közzétette nemzetközi magánjogi törvénytervezetét és annak indokolását is, amely a szerződések kapcsolóelveinek modern szabályait tartalmazta. (A kor politikai eseményei a tervezetet végül elsodorták.) A szerződésre alkalmazandó jog kollíziós módszerrel történő meghatározásának kérdése 1945 után némiképp háttérbe szorult, mivel a Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsán (KGST) belüli áruforgalom szabályait főképp nemzetközileg egységes anyagi jogi szabályokkal rendezték.

Mivel a rendszerváltás utáni időszak magyar nemzetközi magánjogának egészét áthatotta az EU-csatlakozásra való felkészülés, majd az EU-s tagságból fakadó kötelezettségek teljesítése, ezért az ide kívánkozó magyar vonatkozású leírások (például ítélkezési gyakorlat, elmélet) már jelen kommentárnak a Róma I. rendelet egyes cikkeihez készült tematikus részeibe kerültek.

2. A Róma I. rendelet megalkotásának okai és menete

a) A kollíziós szabályok európai egységesítésének végső célja ugyanúgy az áruk, szolgáltatások, személyek és tőke szabad áramlásának a megteremtése a tagállamok között, mint – közvetlenül vagy közvetve – az európai jog sok más egyéb szabályának. Az ezen alapszabadságok útjában álló akadályok között találhatóak olyanok is, amelyek az EU terminológiája szerint igazságügyi természetűek, és polgári, illetve kereskedelmi ügyekre vonatkoznak. Idetartoznak – a nemzetközi polgári eljárásjogi szabályokon kívül – a kollíziós szabályok is. Az alapszabadságok megvalósításának igazságügyi természetű akadályai abban mutatkoznak meg, hogy az alapszabadságok gyakorlati megvalósítása során felhasznált anyagi magánjogi – polgári jogi eszközök (mint a szerződés is) alkalmazásával létrejött jogviszonyok elbírálása tagállamról tagállamra eltér. Ezek az eltérések jogvita esetére egymásnak ellentmondó ítéleteket, az ítéletek más tagállamokban kifejtett hatásai területén előre nem látható helyzeteket, összességében pedig folyamatos jogbizonytalanságot teremtenek. Ez a jogbizonytalanság ugyanakkor megakadályozza azt, hogy az áruk, szolgáltatások, személyek és tőke szabad áramlásával kapcsolatos jogviszonyok (például EU-n belüli nemzetközi kereskedelmi szerződések) nagy számban létrejöjjenek. Az EU döntéshozói a „szabadságon, biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség” elnevezéssel illették azt a célkitűzést, hogy az EU-n belül a tagállamonként eltérő igazságügyi jellegű szabályok többé ne akadályozzák a négy alapszabadság kibontakozását azáltal, hogy egymásnak ellentmondó ítéleteket, előreláthatatlan helyzeteket, folyamatos bizonytalanságot eredményeznek. Mivel az áruk és szolgáltatások szabad áramlása megvalósításának a szerződés az elsődleges anyagi magánjogi – polgári jogi – eszköze, ezért ami a kollíziós szabályok egységesítését illeti, az első jogegységesítő kezdeményezés természetszerűleg a szerződések joga területén történt meg, lásd a Római Egyezményt. Megjegyzendő, hogy mára már ezt egész sor további jogterület nemzetközi magánjogi szabályainak az egységesítése követte. Így lásd a szerződésen kívüli kötelmekre alkalmazandó jog területén a Róma II. rendeletet, a házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén a Róma III. rendeletet, a tartás területén az Európai Tartási Rendeletet és a kapcsolódó hágai jegyzőkönyvet. Az öröklés kapcsolóelvei területén lásd az Európai Öröklési Rendeletet, később a Házassági Vagyonjogi Rendeletet és az Élettársi Vagyonjogi Rendeletet (ennek a két utóbbinak Magyarország nem részese). A kollíziós szabályok kodifikációja folyamatos, például jelen kommentár megírásakor a követelések engedményezésének harmadik felekre kifejtett hatásaira alkalmazandó jogról szóló rendelet alkotása van folyamatban [lásd az Európai Parlament és a Tanács rendelete a követelések engedményezésének harmadik felekre kifejtett hatásaira alkalmazandó jogról: Javaslat, 2018/0044(COD)].

b) Azt a jelenséget, ami elsődlegesen akadályozta az alapszabadságok megvalósulását, és ami indokolttá tette a kollíziós szabályok egységesítését is, nemcsak az eljárási szabályokét, úgy hívjuk, hogy forum shopping (fórumválogatás). A forum shopping jelenség az elsődleges oka a nemzetközi magánjog nemzetközi és EU-n belüli egységesítésének. A jelenség alapja az, hogy a joghatósági okok és kollíziós jogi kapcsolóelvek meghatározása terén ugyanazon jogviszonyra eltérések találhatóak az egyes államok megoldásai között. Például a szerződések jogán belül felhasználható kapcsolódási pont a szerződés kötésének a helye, a teljesítési hely, vagy valamelyik fél szokásos tartózkodási helye is, és ezekből a kapcsolódási pontokból országról országra különbözőképpen válhat joghatósági ok és kapcsolóelv. Másrészt közismert az is, hogy az anyagi magánjog – polgári jog országról országra eltér. Ha országonként különböző tényezők alapján több állam is rendelkezhet joghatósággal ugyanarra az ügyre, és az eltérő kapcsolóelvek más és más anyagi joghoz vezetnek, akkor ugyanannak a jogviszonynak egyszerre több, egymásnak ellentmondó jogi megítélése is lehet, attól függően, hogy a felperes hol indít eljárást. Egy szerződést illetően például ugyanaz a megállapodás vagy annak valamely rendelkezése egyszerre lehet érvényes és érvénytelen; a magatartás egyszerre lehet szerződésszegő és szerződésszerű; a félnek egyszerre van és nincs kimentési oka stb.: a kimenetel attól függ, hogy ki perel hamarabb, és a fentieket végiggondolva, hol (melyik országban) indítja meg az eljárást. A forum shopping feltétele az is, hogy a külföldi ítéletet a célzott elismerés vagy végrehajtás országában elismerjék/végrehajtsák. A felperes választásának további szempontjai is lehetnek, például költséghatékonyság, perhatékonyság, nyelvi nehézségek, képviselettel kapcsolatos nehézségek, ezek azonban mind másodlagosak ahhoz képest, hogy a lehetséges anyagi jogi szabályok milyen eredményre vezetnek. A forum shopping az alapja az ún. perlési turizmusnak.

Az esetek egy kisebb részében az eltérő joghatósági, elismerési, végrehajtási és kollíziós szabályok a gátját képezhetik a jogos és méltányolható érdekek érvényesítésének. Így elképzelhető, hogy egy jogos igénnyel fellépni kívánó felperes számára a fórumválogatás azt eredményezi az adott helyzetben, hogy nincs olyan fórum, amely előtt az eljárását megindíthatja, mert például a joghatósággal rendelkező és esetleg számára kedvező ítéletet hozó bírósági döntés végrehajtását nem tudja az alperes országában kikényszeríttetni.

A forum shopping nem csupán a tényleges jogvitákban okoz problémát, hanem minden nemzetközi magánjogi jogviszonyban folyamatosan fennálló bizonytalansági tényező. A külkereskedelmi szerződések világában a pereskedés pusztán a változó gazdasági környezetre adott reagálás is lehet. A felperes per útján kíván megszabadulni a kereslet-kínálat szükségszerű és folyamatos változása miatt időközben számára terhessé vált szerződéstől, noha a szerződés annak megkötésekor még kecsegtetőnek tűnt. A fórumválogatás ideális eszközt biztosít ehhez: több jogrendszer számos szabályát lehet mérlegelni, míg olyat nem talál a leendő felperes, amely alapján „fogást találhat” a szerződésen vagy szerződő partnerén, ez pedig végeredményben kiüresíti a pacta sunt servanda elvét. Ez a bizonytalansági tényező alkalmas arra, hogy komoly korlátját képezze a nemzetközi gazdasági forgalomnak: tömegével nem jönnek létre nemzetközi kereskedelmi ügyletek azért, mert a fórumválogatás olyan mérvű jogbizonytalanságot teremt, amely elbátortalanítja a résztvevőket a nemzetközi kereskedelmi szerződések megkötésétől. A forum shopping ezért elismerten a jogi korlátját képezi az áruk, a szolgáltatások, a személyek és a tőke szabad áramlásának. Ez pedig indokolttá tette az EU-n belül a nemzetközi magánjogi szabályok egységesítését a forum shopping helyzetek megelőzésének eszközeként.

Ugyan a forum shopping jelenségnek végső soron az a célja, hogy a jogviszonyra vonatkozó különféle anyagi magánjogi/polgári jogi rendszerek közül az kerüljön alkalmazásra, amelyik a felperes számára a legkedvezőbb, a forum shopping lehetőségének a megelőzéséhez az anyagi magánjog/polgári jog EU-n belüli egységesítése nem szükséges. Egyrészt, amennyiben a jogviszonyra nem EU-tagállam anyagi polgári jogát kellene alkalmazni, akkor a fórumválogatás még mindig lehetséges maradna. Másrészt, a tagállam anyagi magánjogának – polgári jogának önmagában nincsen az áruk, szolgáltatások, személyek és tőke EU-n belüli szabad áramlásával összefüggő tartalma, az tipikusan a teljesen belföldi jogviszonyokat szabályozza, így az anyagi magánjog/polgári jog egységesítésére vonatkozóan az EU-nak főszabályként nincsen jogalkotási hatásköre. Harmadrészt pedig az anyagi polgári jog egységesítésének jóval több elméleti és gyakorlati akadálya van, mint az eljárási és kollíziós szabályokénak. Jól példázza ezt a szerződési jog alapelvei (általános része) egységesítésének az elhúzódó és legfeljebb kötelező erővel nem bíró jogforrást eredményező folyamata. Az anyagi magánjog harmonizációjával ellentétben a nemzetközi magánjogi szabályok egységesítése hatékonyan elejét tudja venni a forum shoppingnak, ráadásul könnyen igazolható erre nézve az EU jogalkotási felhatalmazottsága is. A joghatósági szabályok egységesítése garantálja, hogy alacsony legyen a perlésre rendelkezésre álló választási lehetőségek száma, és a lehetőségek minden esetben előreláthatóak maradjanak. A kapcsolóelvek egységesítése garantálja, hogy még ha több országnak is van joghatósága az EU-n belül, ugyanabban az ügyben minden fórum – előrelátható módon – ugyanazt a jogot alkalmazza. Az elismerési és végrehajtása szabályok egységesítése pedig garantálja, hogy a jogkereső fél az adott ítéletet más tagállamban is el tudja ismertetni és végre tudja hajtatni; azok az okok pedig, amelyek alapján ez nem lenne lehetséges, szintén előre láthatóak.

c) Ugyan a forum shopping kiküszöbölésére első lépésben a joghatósági, elismerési és végrehajtási szabályok egységesítése területén került sor [lásd a Brüsszeli Egyezményt, azonban már a Brüsszeli Egyezmény kihirdetése előtti évben, 1967-ben elkezdődtek a tárgyalások a tagállamok és az Európai Bizottság között egy lehetséges kötelmi kollíziós jogi egyezmény megalkotásáról. Mivel ekkor még az EGK időszakáról beszélünk, ezért egyrészt a jogegységesítés csak kormányközi szinten, nemzetközi egyezmény formájában valósulhatott meg. Másrészt, az integrációnak azon a fokán a kollíziós szabályok egységesítése csak a szerződések jogára terjedt ki, mivel az integráció megvalósításának középpontjában a gazdasági integráció kérdései voltak, amelyek megvalósításának eszköze a szerződés volt. Ilyen szempontból a személyek is csak mint munkavállalók jöttek számításba, jogviszonyukat tekintve egyéni munkaszerződés (nem pedig például családi jogi és egyéb jogviszonyok) kapcsán. Ugyan a kötelmi kollíziós jogi jogegységesítés az eredeti tervek szerint a szerződésen kívüli kötelmekre is vonatkozott volna, azonban ezt a tárgyalások során végül törölték. Az 1980-ban elfogadott Római Egyezményként ismertté vált egyezmény csak a szerződések jogának kollíziós szabályait egységesítette, zárt egyezményként: szerződő államai csak az Európai Közösség tagállamai lehettek. A Római Egyezményhez több jegyzőkönyv és együttes nyilatkozat is tartozik; külön kiemelendő ezek közül két jegyzőkönyv, amely a Római Egyezmény értelmezése tekintetében az Európai Közösségek Bíróságának hatáskörrel történő felruházásáról szól. A Római Egyezmény egységes alkalmazását az Európai Bíróság jogértelmezési hatáskörrel történő felruházásán kívül segítette a Római Egyezményhez készült hivatalos jelentés is, amely a szerzői neve után a Giuliano–Lagarde Jelentés elnevezést kapta [Giuliano, Mario – Lagarde, Paul: Report on the Convention on the law applicable to contractual obligations, 1980, O.J. (C 282) 1.] A Giuliano–Lagarde Jelentés a Római Egyezmény célkitűzéseit, az egyes szabályok magyarázatát és értelmezési módjait tartalmazza. A Római Egyezmény modern és egységes kapcsolóelvi rendszert vezetett be a szerződések joga területén. Szabályai nagyrészt megfelelnek a Róma I. rendeletben található szabályoknak. A Római Egyezményt Magyarországon a 2006. évi XXVIII. törvény hirdette ki: a Római Egyezmény szövege a 2006. évi XXVIII. törvény 4. §-ában található, azzal, hogy a 3. §-a azt a Csatlakozási Egyezményt (nem pedig a kollíziós szabályokat tartalmazó Római Egyezményt magát!) tartalmazza, amelynek során Magyarország is részes állama lett a Római Egyezménynek, a 2006. évi XXVIII. törvény 5. §-a pedig korábbi csatlakozási egyezményeket és ezekkel kapcsolatos jegyzőkönyvi kiigazításokat tartalmazza.

Utóbb azonban az EK – majd EU – jogalkotási hatáskörei megváltoztak. Az ebben szerepet játszó Amszterdami Szerződés, majd Lisszaboni Szerződés eredményeként az Európai Unió Működéséről szóló Szerződés (EUMSZ) 81. cikke rendeleti és irányelvi szintű jogalkotási kompetenciát biztosít az EU mint jogalkotó számára a nemzetközi magánjogi jogforrások alkotása területén is. Ezzel együtt a korábbi pilléreken nyugvó rendszer, ahol a polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés kormányközi egyezményeken alapult (korábban: harmadik pillér), megszűnt.

A Római Egyezmény jogegységesítésre való alkalmasságát annak jogforrási jellege eleve korlátozta: a nemzetközi egyezmény belső jogba történő átültetésének-kihirdetésének tagállamonként eltérő formája és módja előbb-utóbb különféle „változatokat” eredményezett, amelyek az egységes jogalkalmazást is hátráltatták. Ezen a tényen még a Giuliano–Lagarde Jelentés és az EUB számára külön jegyzőkönyvben biztosított jogértelmezési hatáskör is csak részben tudott enyhíteni. Az Európai Bizottság ezért 2002-ben Zöld Könyvet tett közzé, melyben a Római Egyezmény rendeletté alakítására vonatkozó elképzeléseket társadalmi vitára bocsátotta (Green Paper on the conversion of the Rome Convention of 1980 on the law applicable to contractual obligations into a Community instrument and its modernization/COM/2002/0654 final). A Zöld Könyv a Római Egyezmény rendeletté alakítása kapcsán húsz számozott kérdést tett fel, amelyek megjelölték a rekodifikáció számára lényegesnek tartott pontokat, és kifejtették az adott kérdéssel kapcsolatosan az Európai Bizottság szempontjait. Ugyan a rendeletté alakítás elsődleges oka jogforrási jellegű, nem pedig nemzetközi magánjogi ok volt, azonban a jogalkotási folyamat lehetővé tette a kapcsolóelvek rendszerének cizellálását és érdemi újragondolását is. A Zöld Könyv kérdéseinek részletes ismertetése meghaladná kommentárunk terjedelmi korlátait, azonban annyit lényeges megjegyezni, hogy az ideális jogforrási formától (rendelet) kezdve a Róma I. rendelet szinte valamennyi cikkéhez szerepel benne valamilyen érdemi kérdés. Az egyes kérdések részletes magyarázatokkal vannak ellátva, melyek a felmerült problémákat ismertetik. Példálózó jelleggel lássunk néhányat ezek közül.

A nemzetközi magánjogi szabályok szektorális irányelvek szintjén érzékelhető proliferációja milyen nehézségeket okoz a gyakorlatban (azaz a készülő jogforrás az irányelvi szintű kollíziós szabályok helyébe lépjen-e) (Zöld Könyv 4. kérdés)? A Zöld Könyv 5. kérdése arra vonatkozott, hogy milyen kapcsolat álljon fenn a készülő másodlagos jogforrás és más kollíziós szabályokat tartalmazó nemzetközi egyezmények között. Élénk reakciókat generált a Zöld Könyv 6. kérdése: célszerű lenne-e kiterjeszteni a készülő jogforrás alkalmazását a választottbírósági és joghatósági záradékra? Lehetővé kellene-e tenni a felek számára azt, hogy élhessenek a nemzetközi egyezmény vagy általános jogelvek kollíziós értelmű választásával (Zöld Könyv 8. kérdés)? Megfelelő-e a Római Egyezmény 4. cikkelyében a jogválasztás hiányában alkalmazandó jogra vonatkozó vélelmek szerkezete (Zöld Könyv 10. kérdés)? Hogyan értékeli a fogyasztóvédelem jelenlegi szabályozását? Az elektornikus kereskedelem fejlődésének fényében továbbra is megfelelőnek tartja a szabályozást? Van információja a szabályozásnak a gazdasági társaságokra, a KKV-kre és a fogyasztókra gyakorolt hatásáról? Milyen megoldást látna szívesen a jövőben, és milyen lehetséges megoldás milyen hatással bírna a vállalatok, KKV-k és fogyasztók vonatkozásában (Zöld Könyv 12. kérdés)? Megfelelő-e a szerződés alaki érvényességére vonatkozóan a lex validatis speciális szabálya az elektronikus szerződéskötés mint új jelenség körülményei között (Zöld Könyv 17. kérdés)? Időszerű-e a tartozásátvállalásra alkalmazandó jog terjedelmének pontosabb körülírása (Zöld Könyv 19. kérdés), és szükséges lenne-e önálló kapcsolóelvvel meghatározni a tartozásbeszámításra alkalmazandó jogot (Zöld Könyv 20. kérdés)?

A Zöld Könyvre rekordszámú: összesen 79 válasz érkezett. A Zöld Könyvben leírtak és az ahhoz érkezett válaszok testesítik meg azt a szakmai-társadalmi konzultációt, amely a kodifikációt szükségszerűen megelőzte. Az egyes válaszokat az Európai Bizottság közzétette a hivatalos honlapján, ezért a forrást az egyes válaszoknál nem tüntetjük fel.2 Kormányzati szintű válasz kilenc esetben érkezett. A gazdasági életből huszonhét helyről küldtek állásfoglalást, amelyek közül négy nemzeti gazdasági és iparkamarától érkezett, húsz nemzeti vagy nemzetközi szakmai szövetségtől – elsősorban nemzeti vállalkozói vagy bankszövetségektől – és szakmai érdekképviseleti szervezettől, de volt a válaszadók között két gazdasági társaság és egy szerzői jogi közös jogkezelő szervezet is. Nemzeti és nemzetközi fogyasztóvédelmi szervezetek hét, gyakorló jogászok – ügyvédi kamarák, ügyvédi irodák és közjegyzői érdekképviseleti szervezek – pedig tizennégy szakvéleményt továbbítottak. A felsőoktatási-kutatási szektorból huszonnégy válasz érkezett a Zöld Könyvre, amelyek közül a válaszadó szervezet nemzetközi jellege miatt kiemelendő az UNIDROIT, a Max Planck Intézet, a European Group for Private International Law (GEDIP) és a Nordic Group for Private International Law. A felsőoktatási szféra álatl megfogalmazott többi válasz egyetemi nemzetközi magánjogi tanszékektől, illetve egyes egyetemi oktatóktól-kutatóktól érkezett. Magyarországról ugyanakkor semmilyen szinten nem érkezett válasz a Zöld Könyvre – más volt kommunista országból is csak elvétve. Ilyen volt a cseh igazságügyi minisztérium és a katowicei Sziléziai Egyetem Polgári Jogi és Nemzetközi Magánjogi Tanszékének válasza. A nemzeti szinthez köthető vélemények között a Németországból érkezettek aránya kimagasló.

A Zöld Könyvre érkezett válaszok nagy száma és a válaszadók változatossága annak tudható be, hogy a Római Egyezmény és a készülő rendelet is mindenféle szerződés kollíziós szabályait tartalmazza, tehát nincsen olyan gazdasági szektor, melyet ne érintene. A gazdasági szektorok változatosságát különösen a válaszadó szakmai szövetségek illusztrálják. A teljesség igénye nélkül, beszállt a konzultációba például az Association Française des Entreprises d’Investissement, az ICC, a Bausparkasse der Österreichischen Sparkassen; a Bundesverband Deutscher Banken; a Comité Européen des Assurances, a Deutscher Sparkassen- und Giroverband, a European Association of Co-operative Banks, a European Banking Federation, a European Federation of Finance Houses Associations, a European Federation of Building Societies, az International Swaps and Derivatives Association, a L’Alliance Internationale de Tourisme & Fédération Internationale de l’Automobile, a European Mail Order and Distance Selling Trade Association, az European Internet Services Providers Association, a Groupement des Unions Nationales des Agences et Organisateurs de Voyages, a European Federation of Leasing Companies Associations, a Fedration Bancaire Franaise, az Eurocommerce, és külön cégként a Yahoo! Europe és az Amazon Europe is. A „legfurcsább” intézmény, ahonnan szakvéleményt adtak, kétségkívül a johannesburgi Rand Afrikaans University volt. A szakvélemény megfogalmazója azzal indokolta országa érintettségét a Zöld Könyv által átfogott kérdésekben, hogy a gazdasági forgalom nagyságát tekintve az EK Dél-Afrika legjelentősebb külkereskedelmi partnere. A válaszok többsége egyébként nem foglalkozott az összes kérdéssel, pusztán a Zöld Könyvnek az adott ágazatban lényegesnek ítélt kérdéseiről mondott véleményt – ennek megfelelően a válaszok hossza is ingadozó. Így például a fogyasztóvédelmi ügyletekben érdekeltek jellemzően csak a fogyasztóvédelemmel kapcsolatos kérdésekkel foglalkoztak, az Európai Internetszolgáltatók Szövetsége csak az elektronikus kereskedelemmel kapcsolatos megállapításokat tett, az UNIDROIT csak a lex mercatoria választhatóságára vonatkozó kérdést elemezte stb.

A Róma I. rendelet egyes szabályainak értelmét és gyakorlati érvényesülési mechanizmusait – különösen azt, hogy az egyes gazdasági szektorokban az egyes kapcsolóelvek a gyakorlatban hogyan érvényesülnek és milyen nehézségeket rejtenek – a mai napig is sokszor csak a Zöld Könyvre érkezett válaszokból lehet visszafejteni; ezen kérdések megértéséhez gyakran még az egyébként terjedelmes Róma I. rendelet preambuluma sem ad fogódzót.

A Zöld Könyv indította konzultáció tág határok között mozgó, sokszor ellentétes tartalmú válaszokat eredményezett. Az érdekegyeztetés, valamint a tagállami kormányok közötti elhúzódó egyeztetés végül időben nagyon kitolta a Róma I. rendelet elfogadását. Ugyan a Zöld Könyvre érkezett válaszokat az Európai Bizottság már 2003-ban közzétette, a Róma I. rendelet végül csak 2008. június 17-én került elfogadásra, „Az Európai Parlament És a Tanács 593/2008/EK Rendelete (2008. június 17.) a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról (Róma I..)” néven. Szabályainak legnagyobb részét 2009. december 17-étől kell alkalmazni, az azt követően kötött szerződésekre. Az elhúzódó jogalkotási folyamat azt is jelentette, hogy időközben a Róma II. rendelet „beelőzte” a Róma I. rendeletet, mivel végül hamarabb (2007. július 11-én) került aláírásra. Az elhúzódó jogalkotási folyamat során több visszavont, módosított, átdolgozott javaslat és intézményközi egyeztetés során készült dokumentum is született; ezek ismertetésétől terjedelmi okokból eltekintünk.

3. A Róma I. rendelet szerkezete

a) Ellentétben a Római Egyezménnyel, melynek pusztán egy hat sorból álló, számozott bekezdésekre nem osztott preambuluma volt, a Róma I. rendelet 46 számozott preambulumbekezdésből álló, igen részletes preambulummal indul. A Róma I. rendelet preambuluma a hagyományos célokon kívül – mint a jogalkotási hatáskör megjelölése és a jogalkotási folyamat menetének bemutatása, az általános célkitűzések ismertetése, a fontosabb szabályok rövid magyarázata – konkrét gyakorlati szereppel is bír. Egyrészt van néhány olyan cikke a rendeletnek, amelynek valamely részkérdése konkrét, gyakorlati értelmet csak a rá vonatkozó preambulumbekezdés fényében nyer. Például azt a kérdést, hogy a Róma I. rendelet 3. cikkében szabályozott jogválasztás lehetősége vonatkozik-e a nem állami jogra (például különböző nemzetközi szakmai szervezetek, nemzetközi ágazati szövetségek által kidolgozott mintakódexek, ágazati szerződési feltételek), és az így a felek által kikötött szabályanyag ténylegesen jogként funkcionál-e, vagy csak mint ügyleti tartalom kerül a szerződésbe, és a szerződésre továbbra is alkalmazni kell a jogválasztás hiányában alkalmazandó jogot, csak a Róma I. rendelet (13) preambulumbekezdéséből derül ki. Másrészt, néhány preambulumbekezdés a Róma I. rendeletnek más európai uniós jogforrással való kapcsolatát rendezi. Nem ide véve a jogalkotási hatáskörrel és a jogalkotási folyamattal kapcsolatos jogforrásokat, a preambulum a Róma I. rendeletnek összesen egy egyezménnyel, két másik rendelettel és hat irányelvvel való kapcsolatát szabályozza. A tényleges szám azonban időben változhat, mivel a szabályozott tárgykörökben újabb jogszabályok kerülhetnek elfogadásra, vagy a meglévőket hatályon kívül helyezhetik. Az idevonatkozó preambulumbekezdések azok, amelyek segítségével értelmezni lehet a Róma I. rendelet kapcsolódási pontjait és lehetséges átfedéseit ezen más jogforrásokkal. Harmadrészt a Róma I. rendelet preambulumából derül ki az is, hogy az EU-nak a polgári és igazságügyi együttműködés területén elfogadott rendeleteivel kapcsolatosan speciális helyzetben lévő tagállamai (Dánia, Egyesült Királyság, Írország) eredetileg részt vettek-e a rendelet elfogadásában. (Megjegyzendő, hogy az Egyesült Királyság utóbb csatlakozott a rendelethez; ez a tény, valamint a Brexit utáni helyzet azonban a Róma I. rendelet jelenleg hatályos változatából nem derül ki.)

b) A Róma I. rendelet négy fejezetből áll, melyek az EU rendeletalkotási szabályainak megfelelően római számmal vannak ellátva. A Róma I. rendelet I. Fejezete a Hatály, a II. Fejezete az Egységes szabályok, a III. Fejezete az Egyéb rendelkezések, a IV. Fejezete pedig a Záró rendelkezések elnevezést viseli. Az egyes fejezetek arab számokkal ellátott cikkeket tartalmaznak, amelyek mindegyike önálló címmel rendelkezik. Az egyes fejezetek és a cikkek között közbenső szerkezeti egység (például szakasz, lásd a Brüsszel Ia. rendelet megoldását) nincsen.

A Róma I. rendelet I. Fejezete két cikket tartalmaz, melyek a hatály megállapításával kapcsolatosak. A tényleges kapcsolóelveket – és néhány, a hozzájuk tartozó értelmezési szabályt – a Róma I. rendelet II. Fejezete tartalmazza, amely a rendelet leghosszabb része: összesen 16 cikket foglal magában (Róma I. rendelet 3 cikkétől a 18. cikkéig tart). A Róma I. rendelet III. Fejezete a 19–28. cikkeket tartalmazza, és vegyes természetű rendelkezéseket foglal magában. A Róma I. rendelet 19. cikke fogalommeghatározást takar (a szokásos tartózkodási hely fogalma). A Róma I. rendelet 20–22. cikkei a nemzetközi magánjog általános részéhez sorolható három kérdést rendeznek (renvoi, közrend és területközi kollízió), míg a 23–26. cikkek más jogforrások csoportjaival (a közösségi jog egyéb rendelkezései, nemzetközi egyezmények) és nevesített módon a Római Egyezménnyel fennálló kapcsolatot rendezik. A Róma I. rendelet 27. cikke a jogszabály felülvizsgálatára és esetleges módosítására tartalmaz ütemezést. A Róma I. rendelet 28. cikke az alkalmazás kezdő időpontját jelöli meg, a hatálya alá tartozó szerződések megkötésének időpontjához igazítva. A Róma I. rendelet IV. Fejezete a hatálybalépés időpontját határozza meg, valamint megjelöli azt, hogy a rendelet melyik rendelkezése alkalmazandó a többitől eltérő időpontban. A rendeletet a szövegének az alján az együttdöntési eljárásnak megfelelően az Európai Parlament elnöke és a Tanács elnöke hitelesítette aláírásával.

c) Általánosságban elmondható, hogy a Róma I. rendelet szerkezeti felépítése egyszerűbb, mint a Brüsszel Ia. rendelet (illetve a Brüsszel I. rendelet) szerkezeti felépítése. Erre a tényre azért kell figyelemmel lenni, mert a Róma I. rendelet alkalmazását az esetek nagyobb részében (bár nem kizárólagosan) megelőzi a Brüsszel Ia. rendelet alkalmazása. A gyakorló jogász ekkor azt találja, hogy a Brüsszel Ia. rendelet szerkezetéhez képest a Róma I. rendelet első ránézésre áttekinthetőbb, kevésbé bonyolult rendszerű. Ennek két oka van. Egyrészt, a Róma I. rendelet szabályozási tárgya egynemű (a kapcsolóelvek egységesítése). Ugyanez nem mondható el a Brüsszel Ia. rendeletről, melynek két különböző szabályozási tárgya is van (joghatóság; külföldi határozatok elismerése és végrehajtása). Másrészt, a lefedett anyagi magánjogi – polgári jogi jogviszonyokat tekintve a Brüsszel Ia. rendelet „hatóköre” jóval szélesebb: néhány nevesített kivételtől eltekintve a polgári és kereskedelmi jogviszonyok egészét átfogja, míg a Róma I. rendelet eleve csak a szerződéses kötelmekre vonatkozik; de még ezek közül is kizár a hatálya alól jó párat a Róma I. rendelet 1. cikke. Ez a két szempont azt eredményezte, hogy a Róma I. rendelet szerkezete kevésbé részletező, és így könnyebben áttekinthető, mint a Brüsszel Ia. rendeleté. A megállapítás analóg módon igaz egyrészt a Brüsszeli Egyezményre, a Luganói Egyezmény 1988-as és 2007-es változatára és a Brüsszel I. rendeletre is, másrészt a Római Egyezményre is.

d) Ami a magyar nemzetközi magánjog szerkezeti felosztásával való összevetést illeti, a Róma I. rendelet szerkezete több ponton is eltér attól, ahogy a magyar nemzetközi magánjogról szóló 2017. évi XXVIIII. törvény – illetve korábban a nemzetközi magánjogról szóló törvényerejű rendelet – felépült. Az első ilyen eltérés – a részletes preambulumot leszámítva – a Róma I. rendelet III. Fejezetének (Egységes szabályok) az elhelyezkedése. Az itt található szabályokat – fogalommeghatározás és általános részi rendelkezések – a magyar nemzetközi magánjogi jogszabály felépítéséhez szokott jogász a Róma I. rendelet elején, a tárgyi hatály után keresné. Különösen fontos ez a szokásos tartózkodási hely fogalmának meghatározásánál (Róma I. rendelet 19. cikk): mivel a kapcsolóelvek jelentős része használja a szokásos tartózkodási helyet, ezért a kapcsolóelv beazonosítása után (Róma I. rendelet II. Fejezet) tovább kell lépni a Róma I. rendelet III. Fejezetéhez a szokásos tartózkodási hely definíciójához. Abból ugyanis, hogy a rendelet elején nem szerepel a fogalom meghatározása (ahogy pedig a hazai jogszabályok fogalommeghatározásának szerkezeti elhelyezése alapján számítanánk rá), még nem az következik, hogy a nemzeti jog saját szokásos tartózkodási hely fogalmát lehet alkalmazni: pusztán arról van szó, hogy a fogalom meghatározása szerkezetileg hátrébb következik, mint a belföldi jogszabályoknál megszokott. Hasonló a helyzet a renvoi, a közrend és a területközi kollízió szabályainál is. Összehasonlításul: ezek a szabályok az Nmjtv. I. Fejezetében (Általános rendelkezések) találhatóak: a szokásos tartózkodási hely az Nmjtv. 3. §-ában, a vissza- és továbbutalás (renvoi) az Nmjtv. 5. §-ában, a közrendi záradék az Nmjtv. 12. §-ában, a területközi kollízió szabálya pedig az Nmjtv. 6. §-ában. Megjegyzendő, hogy ez a jogszabály-szerkesztési technika – amely szerint egyes általános részi kérdések a jogszabály végére kerülnek az eleje helyett – jellemző több más nemzetközi magánjogi tárgyú rendeletre is, ideértve egyes polgári eljárásjogi tárgyúakat is (például Brüsszel Ia. rendelet). Eltérést jelent még az is, hogy míg az imperatív szabályokra vonatkozó rendelkezés a Róma I. rendelet 9. §-ában, a kapcsolóelvek között található, addig ugyanez a kérdés nemzetközi magánjogi törvény általános részében, az Nmjtv. 13. §-ban keresendő. A Róma I. rendeletben ugyanakkor nem szerepel néhány olyan általános részi kérdés, amelyet a nemzetközi magánjogi törvény nevesít (minősítés – Nmjtv. 4. §, külföldi jog alkalmazása és tartalmának megállapítása – Nmjtv. 7–8. §, általános kitérítő klauzula – Nmjtv. 10. §, általános kisegítő szabály – Nmjtv. 11. §, statútumváltás – Nmjtv. 14. §). Az a tény, hogy a Róma I. rendeletnek nincsen önálló, homogén általános része, és hogy a fenti kérdésekről nem önálló cikkekben rendelkezik, nem jelenti ugyanakkor azt, hogy ezeket a kérdéseket ne rendezné. A minősítés kérdése részben beleolvad a rendelet autonóm, egységes értelmezésének elvárásába, amelyet kiegészít az egyes nemzetközi magánjogi rendeletek egymással összhangban történő értelmezésének kívánalma. Ezek közül a Róma I. rendelet preambuluma – például a (7) preambulumbekezdése – nevesít néhányat, mint a Brüsszel I. rendelet és a Róma II. rendelet, de a sor kibővíthető a Róma I. rendelet után elfogadott további rendeletekkel is a polgári és kereskedelmi ügyekben megvalósuló igazságügyi együttműködés területén. Ennek megfelelően a Róma I. rendeletben használt jogi fogalmakat nem az Nmjtv. 4. §-ához hasonló minősítési szabály alkalmazása útján kell értelmezni, hanem a további rendeletekkel összhangban, autonóm és a tagállamokban egységes módon. Az Nmjtv. 10. §-ában található általános kitérítő klauzula és a 10. §-ában található általános kisegítő szabály a Róma I. rendelet 4. cikk (3) és (4) bekezdéseiben (A jogválasztás hiányában alkalmazandó jog) szabályozott megoldásoknak felel meg. Az Nmjtv. 14. §-ában szereplő probléma pedig (statútumváltás) részben a Róma I. rendelet 3. cikk (2) bekezdésében, részben a 8. cikk (2) bekezdésében került feloldásra, valamint megjelenik minden esetben, amikor a Róma I. rendelet valamely kapcsolóelvéhez időkomponens is tartozik. Valójában a nemzetközi magánjogi törvény általános részéből egyedül a külföldi jog alkalmazására és tartalmának megállapítására vonatkozó Nmjtv. 7–8. §-oknak nincsen megfelelője a Róma I. rendeletben; a kérdéskör valóban a rendeleten kívül esik. Ez azt jelenti, hogy ugyan más-más elnevezéssel, illetve más szerkezeti egységben elhelyezve, de a nemzetközi magánjog általános kérdéseinek túlnyomó részét a Róma I. rendelet is szabályozza a szerződéses kötelmek területén, anélkül, hogy önálló, homogén általános résszel rendelkezne. Megjegyzendő, hogy az Nmjtv. 9. §-ában (Jogválasztás) szabályozott jogválasztás egyben a Róma I. rendelet elsődleges kapcsolóelve is (Róma I. rendelet 3. cikk – A jogválasztás szabadsága), ugyanezen elnevezés alatt.

Az általános szabályokon belül az Nmjtvr. 8. §-a tartalmazott egy csalárd kapcsolás elnevezésű jogintézményt, amely a jogszabály megkerülése céljából mesterségesen vagy színleléssel létrehozott külföldi elem figyelmen kívül hagyására utasított. Hasonlóan a fent felsorolt szabályokhoz, a Róma I. rendeletnek nincsen önálló csalárd kapcsolásra vonatkozó szabálya. Azonban a visszaélésszerű joggyakorlás – a lényeges külföldi elem célzatos, mesterséges vagy színlelt létrehozatala – a Róma I. rendelet megalkotása során is felmerült, és annak egyetlen konkrét esetét kodifikálta a jogalkotó: a teljesen belföldi szerződésre történő jogválasztást. Ebben az esetben is megvalósul a csalárd kapcsolásnak a célzatossága, hiszen a teljesen belföldi szerződésre abból a célból választanak külföldi jogot a felek, hogy elkerüljék a belföldi jog alkalmazását. Megvalósul ugyanakkor a külföldi elem mesterségesen történő létrehozásának feltétele is, hiszen a jogot a felek saját maguk, a saját aktusukkal választják, és a jogviszonyban természetes módon a priori lényeges külföldi elem nincsen. A helyzetet a Róma I. rendelet 3. cikk (3) bekezdése kezeli, ugyanakkor a szerkezeti egység neve nem csalárd kapcsolás, hanem A jogválasztás szabadsága. A visszaélésszerű joggyakorlással szemben véd továbbá az adhéziós szerződések [Róma I. rendelet 5. cikk (Fuvarozási szerződések) 6. cikk (Fogyasztói szerződések), 7. cikk (Biztosítási szerződések)] egy-egy részletszabálya is, amely a jogválasztást korlátozza. Mindez azt is jelenti, hogy a Róma I. rendelet a csalárd kapcsolás korábbi tényállását a rendeletben nevesített esetekre korlátozva kodifikálta. Szerepelt továbbá az 1979. évi 13. törvényerejű rendeletben egy szabály a felek ún. mellőzési kérelméről, amelynek értelmében, ha a felek a „külföldi jog mellőzését közösen kérik, helyette a magyar jogot […] kell alkalmazni” (Nmjtvr. 9. §). Mivel a Róma I. rendelet alapján a szerződések fő kapcsolóelve eleve a jogválasztás [Róma I. rendelet 3. cikk (A jogválasztás szabadsága)], ezért a Róma I. rendelet hatálya alá tartozó kérdésekben a felek közös mellőzési kérelme beleolvad a jogválasztás szabályába.

Azért fontos ezeknek a szerkezeti eltéréseknek az ismerete – amely eltérések alapján ugyanazon problémákra a magyar nemzetközi magánjogi jogszabály (az 1979-es törvényerejű rendelet, majd a 2017-es törvény) önálló általános részi szabályt tartalmaz, miközben a Róma I. rendelet önálló általános részi szabály hiányában is tartalmaz rendelkezést –, mert ennek a ténynek a felismerése nélkül könnyen születhet hibás ítélet, vagy adhat az ügyvéd hibás felvilágosítást ügyfelének. Jó példája az ezzel kapcsolatos bizonytalanságnak a Fővárosi Törvényszék Pf. 639.898/2014/5. számú, végrehajtás megszüntetése tárgyában kelt ítélete. A döntés ugyan a Római Egyezmény (illetve az azt kihirdető 2006. évi XXVIII. törvény) és a nemzetközi magánjogi törvényerejű rendelet együttes alkalmazásán alapult, azonban analóg módon kiterjeszthető a Róma I. rendeletre is. Attól eltekintve, hogy az ítéletből az derül ki, hogy a peres felek legalább egyike beadványaiban a Római Egyezményre – hibásan – „Róma I. egyezmény” és „Róma 1. egyezmény” elnevezéssel hivatkozott, az ítélet arra enged következtetni, hogy a felek között jogvita merült fel abban a tekintetben, hogy a túlnyomó részt csak Magyarországhoz kapcsolódó szerződésben szereplő külföldi jogra mutató jogválasztás egyben kiállja-e az Nmjtvr. 8. §-ának (csalárd kapcsolás) tesztjét. A bíróság a felek beadványai alapján a Római Egyezmény 3. cikk (3) bekezdése mellett (jogválasztás teljesen belföldi szerződésekre) alkalmazta a csalárd kapcsolás szabályát is az Nmjtvr. 8. §-a alapján, noha nyilvánvaló, hogy amennyiben a szerződés – a felek által sem vitatottan – a Római Egyezmény hatálya alá tartozik, akkor az Nmjtvr. csalárd kapcsolásra vonatkozó szabálya a konkrét kérdésre nem alkalmazható, még akkor sem, ha a konkrét esetben a két jogforrás együttes vizsgálata ugyanarra az eredményre vezetett. A jogalkalmazói bizonytalanság oka pedig végső soron az lehetett, hogy míg a csalárd kapcsolás szabályát a nemzetközi magánjogi törvényerejű rendelet önálló rendelkezésben, általános jelleggel tartalmazta, addig ilyen megnevezésű cikk a Római Egyezményben (és a Róma I. rendeletben) nem szerepel. Ehelyett a konkrét jogkérdést a Római Egyezmény (és a Róma I. rendelet is) szerkezetileg máshol helyezte el. Általános következtetésként tehát megállapítható, hogy a szerkezeti jellegű eltérések a tagállami nemzetközi magánjogi jogszabály (mint az Nmjtvr., az Nmjtv.) és a Róma I. rendelet között önmagukban nem teremtenek alapot annak megállapítására, hogy egy kérdéskör a Róma I. rendeletben szabályozásra került-e vagy sem, és hogy így eljutunk-e a tagállam saját nemzetközi magánjogi jogszabályának az alkalmazásához. Ehelyett a szabályok érdemi elemzésére van szükség, a tagállami és a rendeleti szintű szabályozási módszerek közötti eltérések ugyanis eltérő szabályozási-szerkezeti mintákat hoztak létre. Mindez pedig a jogszabályok szerkezeti elemzésén alapuló jogértelmezési módszereket a Róma I. rendeletnél háttérbe szorítja, mert a nemzeti jogszabályban önálló szerkezeti egység (önálló szakasz) szintjén rendezett kérdés gyakran más szerkezeti felosztásban került szabályozásra a rendeletben. Megjegyzendő egyébként, hogy az ilyen jellegű eltérések kisebb-nagyobb mértékben más kollíziós jogi rendeletek vonatkozásában is fennállnak. Megjegyzendő továbbá az is, hogy ezek a szerkezeti eltérések más tagállamok belső nemzetközi magánjogi szabályaival szemben is ugyanúgy fennállnak, sőt, a magyar nemzetközi magánjog szerkezetével összehasonlításban még nagyobb értelmezési nehézségeket is generálhatnak. Így például a francia vagy lettországi szabályozási környezet, ahol a tagállami nemzetközi kollíziós magánjogi szabályok főszabályként eleve a polgári törvénykönyvek elején található egyoldalú kollíziós normákat takarják, még több nehézséget tartalmaz a rendeleti szintű uniós kollíziós jog szerkezetével való egyeztetés szintjén.

4. A Róma I. rendelet joggyakorlata

A Róma I. rendelet szabályozásának megértéséhez napjainkra szerencsére egészen nagyszámú ítélet áll rendelkezésre, melyek különböző szempontok szerint csoportosíthatóak. Első lépésben az ítéleteknek a Róma I. rendelethez való kapcsolatát mutatjuk be, második lépésben pedig az ítélkezési gyakorlatra gyakorolt hatása, kötelező ereje szempontjából csoportosítjuk őket; az itt szereplő megállapítások magyar bíróságokra nézve is irányadóak, amennyiben a Róma I. rendeletet kell alkalmazniuk. Az ítéletek egyes csoportjai kapcsán ki kell térnünk azoknak az esettáraknak a kérdésére, melyben ezek fellelhetőek; végezetül a fontosabb csoportokban található ítéletek számát is ismertetjük.

a) Ami a Róma I. rendelethez fűződő kapcsolatukat illeti, egyrészt, vannak a Róma I. rendelet valamely szabályát alkalmazó ítéletek, ideértve a Római Egyezmény azonos szabályának alkalmazását is. Másrészt, mivel a Róma I. rendelet szervesen illeszkedik az EU jogának más forrásaihoz, ezért a rendeletet ezen más jogforrásokkal összhangban kell értelmezni, ahol az értelmezés esetenként ezen más jogforrások esetjogán keresztül valósul meg. Végezetül, a Róma I. rendelet egyes rendelkezéseiben szereplő megoldások gyakran visszaköszönnek más – EU-n kívüli – nemzetközi magánjogi jogforrásokban is, akár nemzetközi, akár nemzeti eredetű jogforrásról van szó, mely jogforrásoknak szintén megvan a maguk esetjoga.

Ami az első kategóriát illeti, a Róma I. rendelet vagy a Római Egyezmény valamely szabályát alkalmazó ítéletek egyrészt az EUB előzetes döntéshozatali eljárásában találhatóak, másrészt lehetnek tagállami ítéletek, beleértve a magyar bíróságok ítéleteit és más tagállamok bíróságainak ítéleteit is. A jelen kommentár elsősorban ezekre az ítéletekre épül. Megjegyzendő, hogy Dánia vonatkozásában ez csak a Római Egyezményt jelenti, mivel Dánia a Róma I. rendelet elfogadásában nem vett részt [lásd a Róma I. rendelet (46) preambulumbekezdését]. Ami az Egyesült Királyságot és a Brexitet illeti a Róma I. rendelet alkalmazásában, a jelen kommentárban számos egyesült királyságbeli ítéletre hivatkozunk, mely hivatkozások érvényessége a Brexit tárgyalások eredményétől függetlenül megmarad. Egyrészt, mert az ítélet meghozatalának időpontjában még uniós tagállamról beszélünk, ezért az egyes ítéletekben található megállapítások ugyanúgy hozzájárulnak a rendeletek egységes alkalmazásának kialakításához, mint más tagállamok bíróságainak ítéletei, és ezt a körülményt a Brexit utólag sem írja felül. Másrészt, a 2020. december 24-én aláírt és 2021. január 1-jén hatályba lépett „Kereskedelmi és együttműködési megállapodás az EU és az Egyesült Királyság között” nem tartalmaz a polgári és kereskedelmi ügyekben fennálló együttműködésre vonatkozóan speciális szabályt. Ugyanakkor „Az Egyesült Királyságnak az Európai Unióból való kilépéséről rendelkező megállapodás” értelmében a 2020. december 31-éig tartó átmeneti időszakban az ebben az egyezményben meghatározott célokból – beleértve a kollíziós szabályokat tartalmazó rendeletek alkalmazását is – az Egyesült Királyságot úgy kell kezelni, mintha továbbra is tagállam lenne. Ezért a 2020. december 31. napjáig kelt egyesült királyságbeli bírósági ítéletek a Róma I. rendelet egységes, autonóm alkalmazása céljából ugyanúgy minősülnek, mint bármely más tagállam ítéletei, jelen kommentár pedig nem tartalmaz ezen időpont utáni egyesült királyságbeli ítéletet. Megjegyzendő, hogy az Egyesült Királyság a Róma I. rendeletet és a Róma II. rendeletet is inkorporálta saját belső jogába [The Law Applicable to Contractual Obligations and Non-Contractual Obligations (Amendment etc.) (UK Exit) Regulations 2019 (SI 2019/834) (Regulations)]. Ennek megfelelően az Egyesült Királyság az átmeneti időszak után is alkalmazni fogja a Róma I. rendelet által kialakított kollíziós jogi rendszert, azonban mivel nem tagállam, a 2020. december 31-e után kelt bírósági ítéletei a Róma I. rendelet egységes, autonóm értelmezése kérdésében már nem veendőek figyelembe. A Róma I. rendeletet azonban a tagállamokon kívül a világ bármely más országában is alkalmazni lehet, ha a szerződéses jogvitában eljáró bíróság saját kapcsolóelve valamely EU-tagállam jogára mutat, és a fórum kollíziós joga elfogadja a vissza- vagy továbbutalást (renvoi). Ekkor ugyanis az EU-n kívüli fórum a saját kapcsolóelve utalása folytán megtalált ország (EU-tagállam) nemzetközi magánjogaként a Róma I. rendelet kapcsolóelvét alkalmazza, és a renvoi elfogadásával végeredményben a Róma I. rendelet alapján állapítja meg az alkalmazandó jogot. Végezetül, ugyan a Róma I. rendeletet az uralkodó gyakorlat szerint nem kötelesek alkalmazni a kereskedelmi választottbíróságok, mégis, mivel a választottbíróságok rendszerint rugalmasan állapíthatják meg az alkalmazandó jogot, ezért nem kizárt az sem, hogy kereskedelmi választottbíróság a Róma I. rendeletet alkalmazza [a témához lásd A Róma I. rendelet 1. cikk (2) bekezdés e) pontját]. Ez a kommentár azonban sem az EU-n kívüli államok bíróságainak vonatkozó ítéleteit, sem a Róma I. rendelet választottbírósági határozatokban történő alkalmazását nem vizsgálja.

Ami a Róma I. rendelet értelmezéséhez felhasználható ítéletek második csoportját illeti, a Róma I. rendelet (7) preambulumbekezdése a tárgyi hatállyal és jogszabály rendelkezéseivel kapcsolatosan ezt a követelményt a Brüsszel I. rendelettel (illetve annak utóbb módosított változatával) és a Róma II. rendelettel összefüggésben nevesíti, azonban az összhangnak nyilvánvalóan fenn kell állnia azokkal a jogforrásokkal is, amelyek tárgya valamilyen módon összefüggésben van a Róma I. rendelettel. Például a Róma I. rendelet után a polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott együttműködés területén született más nemzetközi kollíziós magánjogi tárgyú rendeletek, mint az Európai Öröklési Rendelet vagy a Házassági Vagyonjogi Rendelet hatállyal vagy fogalommeghatározással kapcsolatos szabályai és a Róma I. rendelet egymással összefüggő, „jól záró” kollíziós jogi rendszert képeznek. A rendszer konzisztenciájának a célja az, hogy az egyes rendeletek tárgyi hatályra és fogalommeghatározásokra vonatkozó szabályainak együttes értelmezéséből egyértelműen kiderüljön az, hogy a konkrét anyagi polgári jogi jogkérdésre alkalmazandó jogot melyik egyetlen rendelet alkalmazásával lehet meghatározni, elkerülendő a párhuzamosságokat az alkalmazandó jog megállapításával kapcsolatosan, és így elkerülendő az egymásnak ellentmondó ítéleteket is. Tágabb értelemben az egyes nemzetközi magánjogi rendeletek felhasználhatóak a bennük szereplő azonos nemzetközi magánjogi fogalmak egységes értelmezéséhez is (például közrend, vissza- és továbbutalás). Ezeken túl azonban a Róma I. rendelet az EU jogának a nemzetközi magánjogon kívüli más forrásaihoz is kapcsolódhat: például a Róma I. rendelet 3. cikk (4) bekezdése elvileg a közösségi jog előre nem meghatározható kötelező jogforrásaihoz nyithatja meg az utat; a 6. cikke (Fogyasztói szerződések) szoros kapcsolatban van egyes fogyasztóvédelmi irányelvekkel; a 7. cikk (Biztosítási szerződések) a biztosítási irányelvekhez kapcsolódik. Ilyen esetekben az egységes, egymással összhangban történő alkalmazás feltétele szintén előírás. Ugyanakkor a Róma I. rendeleten kívüli jogforrások alkalmazásában született ítéletek csak egészen kivételes esetben képezik tárgyát ennek a kommentárnak. Ez azt jelenti, hogy konkrét ügyben a Róma I. rendelet valamely fogalmának az értelmezéséhez szükségessé válhat más jogforrásokra vonatkozó ítéletek értelmezése is. Például a Róma I. rendelet 1. cikk (1) bekezdésében szereplő polgári és kereskedelmi ügy fogalmának a megértéséhez jóval több ítélet áll rendelkezésre a Brüsszeli Egyezmény (Luganói Egyezmény), illetve a Brüsszel I. rendelet és Brüsszel Ia. rendelet 1. cikkében szereplő ugyanezen fogalom kapcsán, többek között azért, mert a joghatóságról szóló döntés megelőzi az alkalmazandó jogról szóló döntést, és ha az igény nem fér a „polgári és kereskedelmi ügy” fogalmába a joghatóság céljából, akkor a bíróság a Róma I. rendelet alkalmazásáig már el sem jut [mindehhez részletesen lásd a Róma I. rendelet 1. cikk (1) bekezdéséhez készült kommentárt]. Így konkrét esetben a Róma I. rendelet értelmezéséhez a Brüsszel I. rendelet valamely szabályának alkalmazásában született olyan ítéletek is fontossá válhatnak, amelyek a Róma I. rendeletet viszont nem veszik figyelembe. Megjegyzendő ugyanakkor, hogy a Róma I. rendelet alapján született ítéletek jelentős része alkalmaz más EU-s jogforrást is – akár európai polgári eljárásjogi tárgyú rendeletet, akár szektorális irányelvet, amelynek körében a vitás szerződés született –, ezekkel az ítéletekkel természetesen foglalkozunk. A kommentár főszabályként csak azokra az ítéletekre nem terjed ki, amelyekben a Róma I. rendelet alkalmazása nem merült fel, még ha egyébként az ítélet felhasználható lenne a Róma I. rendelet valamely cikkének az értelmezéséhez is.

Ami az ítéletek harmadik csoportját illeti, az egyéb – EU-n kívüli – nemzetközi jogforrások és az EU-n kívüli nemzeti jogforrások alkalmazásában született ítéletek főszabályként nem képezik ennek a kommentárnak a tárgyát. Azokra azonban, ahol feltétlenül szükséges, kivételesen utalunk, mint a Róma I. rendelet 1. cikk (1) bekezdés e) pontja (tárgyi hatály alóli kivétel: „választottbírósági megállapodások”) kapcsán egyes nemzetközi kereskedelmi választottbírósági tárgyú egyezmények gyakorlata vagy a Róma I. rendelet 5. cikke (Fuvarozási szerződések) kapcsán valamely nemzetközi fuvaregyezmény gyakorlata. Vannak olyan nemzetközi kollíziós magánjogi tárgyú egyezmények is, amelyeknek a Róma I. rendelethez hasonló – esetleg azonos szabályokat is tartalmazó – a szabályozása, mint az OAS kereteiben elfogadott ún. Mexikói Egyezmény, vagy a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia keretében elfogadott egyes egyezmények. Ugyan ezen egyezmények kapcsán is hasonló kérdések merülnek fel, mint a Róma I. rendelet valamely szabályának alkalmazásában, azonban ezen egyezmények önálló gyakorlatára a kommentár értelemszerűen nem terjed ki. Ami a nemzeti eredetű jogforrásokat illeti, a Római Egyezmény és így a Róma I. rendelet is számos olyan megoldást tartalmaz, amelynek régre visszanyúló előzményei vannak különféle nemzeti jogforrások bírósági alkalmazásában, illetve a common law-ban gyökerező előzmények szinte kivétel nélkül bírósági precedensekben lelhetőek fel. Például a Római Egyezménynek, majd erre épülve a Róma I. rendeletnek a jogválasztásra vonatkozó szabálya (Róma I. rendelet 3. cikk) a jogválasztás több száz éves gyakorlatának 1980-ra (Római Egyezmény) kikristályosodott – majd a Római Egyezmény folytán 2008-ig tovább cizellált – előzményeire épül, mely előzmények szükségesek a jogválasztás szabályozásának teljes körű megértéséhez. Ennek ellenére ilyen ítéletekre csak egészen kivételesen hivatkozunk. Mivel a magyar nemzetközi magánjog eddig leghosszabb ideig alkalmazott jogforrása a nemzetközi magánjogi törvényerejű rendelet 1979–2018 között volt hatályban – alkalmazására szerződéses jogvitában még a Római Egyezményhez történt 2006-os csatlakozás, valamint a Róma I. rendelet 2009-es hatálybalépése után is volt példa –, ezért jelen kommentár kitér a Róma I. rendeletnek a Nmjtvr. gyakorlatával való összehasonlítására. Mivel az Nmjtvr. helyébe lépett nemzetközi magánjogi törvény azonban csak 2018-tól hatályos, ezért az Nmjtv. számottevő gyakorlata, ami a Róma I. rendelettel való összevetést szolgálná, még nem alakult ki.

b) A különböző típusú bíróságok által kibocsátott ítéletek relevanciája a Róma I. rendelet értelmezésében és alkalmazásában függ egyrészt a bíróság és a kibocsátott dokumentum típusától, amely formális/eljárási jellegű kötelezettséget teremt a tagállamok bíróságai számára, másrészt függ a rendeletnek mint az EU kötelező erejű másodlagos jogforrásának a jellemzőitől. Ami a bíróság és a határozat típusát illeti, formális/eljárási jellegű kötelezettséget teremt tagállami bíróságok számára nemzetközi magánjogi ügyekben is az EUMSZ az EUB javára, nemzetközi magánjogi ügyek szempontjából különösen az előzetes döntéshozatali eljárás során (EUMSZ 19. cikk, 267. cikk stb.). Ez számunkra az EUB ítéleteire vonatkozik – az EUB eljárása által kibocsátott más típusú dokumentumokat: például a főtanácsnok indítványa, a bíróság információja –, főszabályként többek között emiatt nem elemzünk.

Ami a tagállami bíróságok ítéleteit illeti, az egyes tagállami bíróságok között formális hierarchia nem áll fenn, amely formális/eljárási értelemben egymás ítéleteinek követésére kötelezné őket. Azonban a rendeletnek mint jogforrástípusnak a jellemzőiből levezethető az, hogy a tagállami bíróságok ítéleteik meghozatalakor figyelembe vegyék a más tagállamok bíróságai által kialakított ítélkezési gyakorlatot ugyanannak a rendeletnek (esetünkben: Róma I. rendelet) az értelmezése és alkalmazása körében, mint ahogy egyformán joguk van az autonóm és egységes értelmezési-ítélkezési gyakorlat kialakításában történő aktív részvételre is. A Róma I. rendelet az EUMSZ 288. cikke értelmében általános hatállyal bír: „Teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.” Ezeken a jellemzőkön alapszik az egyes rendeletek – így a Róma I. rendelet is – autonóm (önálló) és egységes értelmezésének doktrínája, amelynek lényege, hogy a rendelet egyes rendelkezéseit nem valamely tagállam belső jogának megfelelő értelemben kell alkalmazni, hanem azok önálló, autonóm értelmezéssel rendelkeznek. Ez az értelmezés az adott jogforrás célján és rendszerén, valamint a tagállamok jogrendszereinek összességéből adódó általános jogelveken alapszik. A doktrína egyik első megjelenéséhez lásd az EUB-nak az LTU Lufttransportunternehmen GmbH & Co. KG kontra Eurocontrol ítéletét (C-29/76. szám, ECLI:EU:C:1976:137), amely a Brüsszeli Egyezménynek a „polgári és kereskedelmi ügyek” fordulatát értelmezte. Az elv később több más ítéletben is megjelent, ezek elemzésére koncepcionális okokból nem térünk ki. A rendelet mint jogforrás közvetlen alkalmazásából következik, hogy mivel kihirdető aktusra a belső jogban nincs szükség, ezért teljesen azonos szöveggel és módon érvényesül minden tagállamban, ami alapján ténylegesen létezik minden tagállamra egyformán applikálható egységes értelmezése. Mivel pedig kötelező erejű jogforrás, ezért ugyanúgy kötelező annak autonóm, egységes értelmezése is minden tagállamban.

Az EUB ítéletei ugyan számottevően hozzájárulnak az egyes jogforrások kötelező és egységes értelmezéséhez, azonban mivel az előzetes döntéshozatali eljárás során csak az európai jogforrás értelmezésére van lehetőség, a jogforrással összefüggésben az alapügyben felmerült konkrét jogkérdés eldöntésére nem, ezért ezek az ítéletek gyakran nagyon magas fokban absztraháltak, és csak egészen általános jellemzőket rögzítenek, mint például az egységes, autonóm értelmezés követelménye maga. Az egyes rendelkezések ténylegesen egységes, autonóm értelmezése a tagállami bíróságokra marad. Ez azt jelenti, hogy azt a döntési harmóniát, amely az egyes jogforrásokban szereplő jogi fogalmaknak önálló és egységes értelmet ad, végső soron a tagállami bíróságok ítéletei biztosítják. Ennek megfelelően a Róma I. rendelet fogalmainak önálló, egységes értelmezését is a tagállami bíróságok ítélkezési gyakorlatából lehet kiolvasni, akkor, ha valamely kérdésben ez egységes képet mutat, és az egyes tagállami ítéletek nem ütköznek az EUB már kihirdetett ítéleteibe.

Az egyes fogalmak autonóm (önálló) és egységes értelmezésének követelménye hiányában a jogegységesítés célja meghiúsulna: a Róma I. rendelet vonatkozásában például, ha ugyanazon kapcsolóelvnek több különféle értelmezése is lenne, attól függően, hogy melyik tagállam belső joga szerint értelmezzük, akkor egymásnak ellentmondó ítéletek születnének, és továbbra is lehetséges lenne a forum shopping. Különösen fontos az önálló és egységes értelmezés szem előtt tartása azért, mert a nemzetközi magánjog fogalomkészlete az anyagi magánjogon – polgári jogon alapul, azonban az egyes fogalmak értelmezésekor a bírónak el kell tudnia szakadnia a saját belső polgári jogi értelmezési keretétől. Az az ítélet, amely szembemegy a Róma I. rendelet autonóm és egységes értelmezésének doktrínájával, jogsértő, még akkor is, ha az önálló és egységes értelmezés tartalma a konkrét ügyben a tagállami bíróságok azonos tartalmú, önálló, egységes jogértelmezésén alapul.

Így például a tárgyi hatállyal vagy az egyes kapcsolóelvekkel kapcsolatos rendelkezések önálló, egységes értelmezését keresi az a bíró, aki a Róma I. rendelet 3. cikk (1) bekezdésének alkalmazásakor arra kíváncsi, hogy a konkrét szerződésben a fél által állított hallgatólagos jogválasztás „a szerződés rendelkezéseiből vagy az eset körülményeiből kellő bizonyossággal megállapítható”-e. Erre vonatkozóan azonban nem a saját belső polgári jogának a szerződések hallgatólagos/ráutaló magatartással történő megkötésére vonatkozó doktrínájából kell kiindulnia. Ehelyett a Róma I. rendelet 3. cikk (1) bekezdéséhez tartozó EUB ítéletek (jelenleg öt ilyen ítélet létezik), valamint az a számtalan tagállami bírósági ítélet, amely a Róma I. rendelet 3. cikk (1) bekezdéséhez – és a Római Egyezmény ennek megfelelő rendelkezéséhez – rendelkezésre áll, képezi a konkrét ügyben a 3. cikk (1) bekezdés autonóm és egységes értelmezésének az alapját.

Megjegyzendő, hogy az egyes jogforrásokban – beleértve a Róma I. rendeletet is – szerepelnek olyan szabályok is, amelyek azonban éppen valamely tagállam jogán alapulnak. Ezek kivételes jellegűek, és ezen esetekben a tagállami lex causae alapján történő értelmezés követelménye rendszerint kitűnik a rendelkezésből. Ezek tipikusan a nemzetközi magánjog ún. különkapcsolást vagy másodlagos kapcsolást megvalósító szabályaihoz kötődnek. Például az egyéni munkaszerződések tekintetében a Róma I. rendelet 8. cikk (1) bekezdése alapján az egyéni munkaszerződésre vonatkozó jogválasztás nem eredményezheti azt, hogy ezáltal megfosztják a munkavállalót a jogválasztás hiányában „alkalmazandó jog olyan rendelkezései által biztosított védelemtől, amelyektől megállapodás útján nem lehet eltérni”. Azok a rendelkezések azonban, amelyek a munkavállalót védik, és amelyektől megállapodás útján nem lehet eltérni, tagállamról tagállamra változnak, és ezt az eltérést maga a Róma I. rendelet ismeri el. Könnyen lehet, hogy egy rendelkezés az egyik tagállam jogában ilyennek minősül, más tagállam jogában azonban nem. Hasonlóképp jogrendszerről jogrendszerre változhat például az imperatív szabályok köre (Róma I. rendelet 9. cikk): ebben az esetben csak az imperatív rendelkezés megállapításának feltételeire vonatkozik az autonóm és egységes értelmezés követelménye, de a konkrét szabályok imperatív jellege országról országra eltérhet. Ugyanígy változhat például az is, hogy a külföldi jognak valamely rendelkezése a fórum országának közrendjébe ütközik-e vagy sem (Róma I. rendelet 21. cikk).

Ami az egyes magyar bírósági határozatok egymás közötti viszonyát illeti, itt támaszkodtunk a meglévő mechanizmusokra – ezek ismertetése azonban a kommentárnak nem tárgya –, azzal, hogy a Róma I. rendelet autonóm és egységes értelmezéséhez bármely szinten kibocsátott bírósági ítélet felhasználható.

Az egyes tagállami ítéletekben – ideértve a magyar és külföldi ítéleteket is – felbukkanó Róma I. rendelettel kapcsolatos esetleges nyilvánvaló jogalkalmazási hibákra a kommentár igyekszik rámutatni.

c) Az ítéletek fellelése céljából alkalmazott adatbázisok az EUB ítéletei vonatkozásában az EUB honlapját jelentették,3 a külföldi tagállami ítéletek vonatkozásában az alábbiakban ismertetett Unalex-adatbázist,4 a magyar bíróságok döntései kapcsán pedig a Wolters Kluwer Hungary Kft. által működtetett Jogtár/Döntvénytár adatbázist.5 Ezek közül e helyütt csak az Unalex-adatbázis bemutatására térünk ki részletesen. Az EUB honlapját az Európai Unió Bírósága mint vitarendezési fórum által működtetett jogesettárnak tekintjük, ahol a vitarendezési fórum a saját döntéseit teszi közzé. Ebből kifolyólag ezen adatbázissal kapcsolatosan hitelességi kérdés nem merül fel, az ítélet kibocsátója és digitális formátumban történő közzétevője egybeesik, azzal, hogy egyébként az EUB honlapján szereplő dokumentumoknak kizárólag a Határozatok Tárában és az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétett változatai minősülnek hivatalos forrásnak.6 A Jogtárban szereplő ítéletek felhasználásánál támaszkodtunk a Jogtár üzemeltetőjére [jelen kommentár kiadója (a szerk.)] vonatkozó azon szabályokra, amelyek garantálják az egyes ítéletek hitelességét (ezek ismertetése nem képezi tárgyát jelen kommentárnak). Kivételesen hivatkozunk olyan külföldi határozatokra is, amelyek egyik fenti adatbázisban sem találhatóak meg, különösen a közismertebb, precedens értékű common law ítéletek köréből. Ezekre nézve számos jogirodalmi forrás áll rendelkezésre, akár egyszerű internetes kereséssel is.

Ami a külföldi tagállami ítéletek forrását illeti, az EU Bizottság 2004-ben pályázatot írt ki egy olyan nemzetközi magánjogi kutatóhálózat felállítására, amelynek minden tagállamból van képviselője. A pályázatot az IPR Verlag nemzetközi magánjogi szakkiadó, a holland Asser Institute és a Konstanzi Egyetem alkotta konzorcium nyerte el (EU Bizottság Igazságügyi és Belügyi Főbiztos: JAI/C4/2004/05 számú project: Feasibility Study on the creation of a European Research Network; jelen kommentár szerzője képviselte Magyarországot a kutatóhálózatban). A konzorcium összetétele az évek során módosult. A kutatóhálózat számos, az európai nemzetközi magánjog fejlesztésével kapcsolatos feladatot látott el (például a Római Egyezmény rendeletté alakítása során készült Zöld Könyvre érkezett válaszok értékelése; a tagállami nemzetközi magánjogi jogszabályok és jogirodalom felmérése; szakmai konferenciák szervezése), beleértve az egyes nemzetközi magánjogi tárgyú szerződések és rendeletek tagállami ítélkezési gyakorlatának felmérését is. Ez az ítéletek beszerzését, másolatok készítését, egységes szempontok szerinti kivonatolását, tárgyszavazását, a kivonatok fordítását stb. jelentette, az Európai Bizottság rendeletspecifikus pályázati kiírásainak megfelelően (ún. JURE pályázatok és a hozzájuk kapcsolódó konkrét szerződések, például JAI/C4/2004/04: Data-input services relating to the Brussels II database). Az így végzett kutatómunka eredménye lett az IPR Verlag kiadó által működtetett Unalex-adatbázis, amely az EU nemzetközi magánjogi rendeleteihez kapcsolódó legnagyobb jogesettár, de ezen kívül egyéb jogforrások (például Bécsi Vételi Egyezmény, CMR) esetjogának a közzététele is szerepel a célkitűzései között. Az adatbázis például a Brüsszel I. rendelet (Brüsszeli Egyezmény, Luganói Egyezmény, Brüsszel Ia. rendelet) alkalmazásához 6572 ítéletet tartalmaz, melyből 268 EUB határozat, a többi tagállami ítélet. A Róma I. rendelethez és a Róma II. rendelethez kapcsolódóan összesen 1116 tagállami és 20 EUB ítéletet találhatunk a jogesettárban. Az Európai Bizottság szigorú minőségbiztosítási kontrollt gyakorolt az adatbázis felett, egészen odáig, hogy egyetlen ítélet sem kerülhetett be az adatbázisba addig, amíg azt az Európai Bizottság jóvá nem hagyja. Így az ítéletek hitelessége mögött hivatkozásként ott áll az Európai Bizottság, amely sokkal magasabb szintű hitelesítés, mintha az adatbázis csak egy magánszervezet kutatásán alapulna. Az Unalex-adatbázis kiadója az Európai Bizottsággal fennálló szerződések kifutása után is folytatta ugyanazon módszertan alapján a tagállami ítéletek gyűjtését és közzétételét. Az Európai Bizottság által ellenőrzött és az adatbázisban történő közzétételre engedélyezett ítélet-összefoglalók (Summary) az alábbi szöveget tartalmazzák: „JURE case summary, published with the kind permission of the European Commission” („JURE jogeset összefoglaló, közzétéve az Európai Bizottság szíves engedélye alapján”), ahol a JURE az ezen adatbázis létrehozatalának és feltöltésének céljára kiírt pályázatok átfogó elnevezése. A teljes adatbázis használata regisztrációhoz kötött, az ingyenes változat jelenleg napi két ítélet letöltését teszi csak lehetővé. Az Unalex adatbázisból felhasznált ítéleteket ún. Unalex-kód alapján hivatkozzuk, amelyek a tagállam jelét és az adatbázisban kapott ügyszámot tartalmazzák. Az ítéletek kódjainak a tagállamban használatos hivatalos ügyszámmal vagy hivatkozási számmal való megfeleltetése a kommentár végén található táblázat alapján történik. A műben néhány olyan ítélet is helyet kapott, amely a kézirat lezárásakor az Unalex rendszerbe történő fetöltés előtt áll, ezeket ún. CEPIL-kóddal láttuk el.

Megjegyzendő, hogy az EU kiadóhivatala a Luganói Egyezmény 2007-es változata 2. jegyzőkönyv (2. Jegyzőkönyv az egyezmény egységes értelmezéséről és az állandó bizottságról) 3. cikkének rendelkezése alapján, amely információcsere-rendszert hozott létre, beleértve egyes jogforrások tagállami bírósági alkalmazásában született ítéleteket is, a JURE-projektek során összegyűjtött adatbázis egy részének az EU hivatalos honlapja Eurlex rendszerében történő átvitelét határozta el. Ez a kezdeményezés azonban nem érinti a Róma I. rendeletre vonatkozó bírósági határozatokat, jelenleg csak a Brüsszeli Egyezmény, a két Luganói Egyezmény, a Brüsszel I. rendelet és a Brüsszel Ia. rendelet, a Brüsszel II. rendelet és Brüsszel IIa. rendelet, az Európai Öröklési Rendelet, a Házassági Vagyonjogi Rendelet és az Élettársi Vagyonjogi Rendelet esetjogára terjed ki.7 Ami a más hivatalos szerv által működtetett adatbázisokat illeti, az ACA (Association of the Councils of State and Supreme Administrative Jurisdictions)8 által működtetett JuriFast adatbázis9 és Dec.Nat adatbázis10 sem hoz találatokat a Róma I. rendeletre. A Róma I. rendelet hatálybalépése előtti időkben hozták létre Ole Lando és Ludovic Bernardeau jogtudósok szerkesztésében a Trieri Európai Jogakadémia által működtetett rome-convention.org adatbázist, amely a Római Egyezmény esetjogát mérte fel és tette közzé. Az adatbázis ma már nem létezik, szerepét átvette a „JURE” szerződések megvalósítására felállított Unalex-adatbázis. [A nemzetközi magánjogi szempontból lényeges nemzetközi elektronikus döntvénytárakhoz és jogi adatbázisokhoz lásd: Palásti Gábor: Nemzetközi online adatbázisok. In: Csehi Zoltán (szerk.): Magyarázat a nemzetközi magánjogról. Wolters Kluwer, Budapest, 2020, 919–926. o.]

d) A Róma I. rendelet egyes cikkeihez rendelkezésre álló bírósági ítéletek száma a következőképpen alakul. Az alábbi találatok a Róma I. rendelethez tartozó ítéleteken kívül a Római Egyezménynek a tartalmilag (nem pedig számozás alapján!) azonos cikkelyeire vonatkozó bírósági határozatokat is lefedik. A bontás az EUB adatbázisa alapján listázza az EUB ítéleteit, a Wolters Kluwer Hungary Kft. által működtetett Jogtár-adatbázis a tartalma alapján listázza a magyar bíróságok ítéleteit, és az Unalex-adatbázis alapján veszi számba a külföldi tagállami ítéleteket. Megjegyzendő, hogy az EUB ítéletei az Unalex-adatbázisnak és a Jogtár-adatbázisnak is részét képezik, azonban az EUB ítéleteinek elsődleges forrása az EUB mint az ítéletek kibocsátójának hivatalos intézményi honlapja, nem pedig az utánközléseket tartalmazó tagállami – hivatalos vagy kereskedelmi – jogtárak. Mivel az EUB ítéletek rendszerezésének módszertanában és az adatbázisok tartalmának a frissítésében is eltérések lehetnek az egyes adatbázisok között, ezért elképzelhető, hogy kisebb eltérések találhatóak az egyes cikkekhez társított EUB ítéletek számai között a három adatbázisban. Az EUB részéről csak a befejezett ügy státuszú határozatokat vizsgáltuk, más státuszú (például a benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmekről kibocsátott „a Bíróság információja” minősítésű) dokumentumokat nem. Ami a magyar bírósági határozatokat illeti, a kutatás a Róma I. rendelet egyes cikkei vonatkozásában a Jogtár-adatbázis joganyagra hivatkozó dokumentumok keresési opciójának találati listájában szereplő magyar bírósági ítéletekre terjedt ki, függetlenül az ítéletet hozó bíróságnak a magyar bírósági hierarchiában elfoglalt helyétől, vagy hogy az ítélet „BH” vagy „BDT” gyűjteményben szerepel-e. A Római Egyezmény vonatkozásában követett módszertan a Római Egyezményt Magyarországon kihirdető 2006. évi XXVIII. törvényre hivatkozó ítéletek egyesével történő érdemi átvizsgálásán alapult, anélkül, hogy a találati listát a Jogtár keresőmotorjával az egyes cikkekre szűkítettük volna. Ennek oka az, hogy az egyes szerkezeti egységek (cikkek) számozása a törvényen belül a különböző tagállamok csatlakozásáról szóló egyezményeknek ugyanebben a törvényben történő kihirdetése miatt, valamint egyes kapcsolódó jegyzőkönyveknek szintén ugyanebben a törvényben történő kihirdetése miatt többször is újraindul, miközben a tényleges Római Egyezmény a 2006. évi XXVIII. törvény 4. §-ában, azaz egyetlen paragrafusszám alatt található.

Az alábbi lista nem tartalmazza azoknak az EU-s nemzetközi magánjogi jogforrásoknak az alkalmazásában született ítéleteket, amelyek a Róma I. rendelet egyes szabályaihoz társítható rendelkezéseket értelmeznek más EU-s nemzetközi magánjogi jogforrásokban, és amely ítéletek értelmezési keretet teremtenek az azonos fogalmak Róma I. rendeleten alapuló értelmezése és alkalmazása számára is, mint a polgári és kereskedelmi ügy fogalma a Brüsszeli Egyezmény és Luganói Egyezmény vagy a Brüsszel I. rendelet és Brüsszel Ia. rendelet alkalmazásában. Az alábbi számok a vizsgált adatbázisokba 2021. március 7. napjáig feltöltött ítéleteket takarják.

Cikk száma, címe

EUB ítéletek

száma

Magyar ítéletek

száma

Külföldi

tagállami ítéletek

száma

Összesen

Róma I. rendelet 1. cikk –

Tárgyi hatály

9

2

63

74

Róma I. rendelet 2. cikk –

Egyetemes alkalmazás

0

1

4

5

Róma I. rendelet 3. cikk –

A jogválasztás szabadsága

6

27

228

261

Róma I. rendelet 4. cikk –

A jogválasztás hiányában alkalmazandó jog

5

32

241

278

Róma I. rendelet 5. cikk –

Fuvarozási szerződések

4

3

29

36

Róma I. rendelet 6. cikk –

Fogyasztói szerződések

7

4

46

57

Róma I. rendelet 7. cikk –

Biztosítási szerződések

2

0

3

5

Róma I. rendelet 8. cikk –

Egyéni munkaszerződések

6

1

153

160

Róma I. rendelet 9. cikk –

Imperatív rendelkezések

6

3

87

96

Róma I. rendelet 10. cikk –

Hozzájárulás és anyagi érvényesség

3

1

18

22

Róma I. rendelet 11. cikk –

Alaki érvényesség

0

0

11

11

Róma I. rendelet 12. cikk –

A szerződésre alkalmazandó jog hatálya

1

3

26

30

Róma I. rendelet 13. cikk –

Cselekvőképtelenség

0

0

3

3

Róma I. rendelet 14. cikk –

Követelés átruházása (engedményezés)

2

4

20

26

Róma I. rendelet 15. cikk –

Követelés törvény alapján történő átszállása (törvényi engedményezés)

2

1

2

5

Róma I. rendelet 16. cikk –

Több kötelezett

2

0

4

6

Róma I. rendelet 17. cikk –

Beszámítás

1

0

5

6

Róma I. rendelet 18. cikk –

Bizonyítási teher

0

0

2

2

Róma I. rendelet 19. cikk –

A szokásos tartózkodási hely

0

3

3

6

Róma I. rendelet 20. cikk –

A vissza- és továbbutalás kizárása

0

0

1

1

Róma I. rendelet 21. cikk –

Az eljáró bíróság országának közrendje

0

1

28

29

Róma I. rendelet 22. cikk –

Egynél több jogrendszerrel rendelkező államok

0

0

0

0

Róma I. rendelet 23. cikk –

A közösségi jog egyéb rendelkezéseivel való kapcsolat

3

0

1

4

Róma I. rendelet 24. cikk –

A Római Egyezménnyel való kapcsolat

1

0

0

1

Róma I. rendelet 25. cikk –

Kapcsolat a meglevő nemzetközi egyezményekkel

1

0

18

19

Róma I. rendelet 26. cikk –

Az egyezmények jegyzéke

0

0

0

0

Róma I. rendelet 27. cikk –

Felülvizsgálati záradék

1

0

0

1

Róma I. rendelet 28. cikk –

Az alkalmazás időpontja

4

3

4

11

Róma I. rendelet 29. cikk –

Hatálybalépés és alkalmazás

0

0

5

5

Összesen

66

89

1005

1160

A fenti számokat két oldalról is szükséges értelmezni. Egyrészt, mivel ugyanazon ítélet gyakran a Róma I. rendelet több cikkelyét is alkalmazza, ezért a fenti számok nem az ítéletek tényleges számát tartalmazzák, hanem az egyes cikkelyekhez társított ítéletek számait. Másrészt, a Jogtár adatbázisában a Róma I. rendelet egészére vonatkozó keresés több ítéletet (összesen 71 ítélet) mutatott ki, mint az egyes cikkekhez végzett keresésekben kiadott találatok összessége. Ennek több oka is lehet, például vannak ítéletek, amelyek általánosságban hivatkoznak a Róma I. rendeletre, anélkül, hogy konkrétan bármelyik cikkét is alkalmaznák.

Az átfedések kiszűrése és az egyes keresési találatok összevetése után az ítéletek tényleges számai a következőképp alakulnak:

– az EUB ítélkezéséből 32 befejezett ügy alkalmazza a Római Egyezményt vagy Róma I. rendeletet;

– magyar bíróságok 15 ítéletben hivatkoztak a Római Egyezményre és 71 ítéletben a Róma I. rendeletre. Ezeket a hivatkozásokat ki lehet egészíteni két konkrét ítélethez kibocsátott „Kúria tájékoztatója” dokumentummal, és a Róma I. rendeletre is hivatkozó két alkotmánybírósági határozattal és egy alkotmánybírósági végzéssel;

– a Róma I. rendelet és a Római Egyezmény valamely cikkére hivatkozó EUB és külföldi tagállami ítéletek száma az Unalex rendszerben 1004, ezek közül az EUB 36 ítéletet jegyez. Mivel az adatbázis cikkekre vonatkozóan engedi ítéletek keresését, ezért a több cikkre is vonatkozó ítéletek többször is megjelennek a keresés során. A ténylegesen elérhető külföldi tagállami ítéletek száma 600-700 körül lehet.

5. A Róma I. rendelet jogirodalmi feldolgozottsága

a) Ami az idegen nyelvű szakirodalmat illeti, a Róma I. rendelet feldolgozásával kapcsolatosan számos forrás áll rendelkezésre. Mivel az idegen nyelvű külföldi jogirodalmi források közül a legnagyobb számban az angol nyelven megjelent művek állnak rendelkezésre, ezért az ismertetés az angol nyelvű szakkönyvekre szorítkozik.

Az eddig megjelent szakkönyvek egy része kifejezetten a Róma I. rendeletet elemzi. A Róma I. rendeletet elemző közismert angol nyelvű kommentárok az alábbiak:

– Magnus, Ulrich – Mankowski, Peter (eds.): Rome I Regulation – Commentary. European Commentaries on Private International Law. Verlag Dr. Otto Schmidt, Köln, 2017;

– Ferrari, Franco: Rome I Regulation: Pocket Commentary. Sellier European Law Publishers, Munich, 2015;

– McParland, Michael: The Rome I Regulation on the Law Applicable to Contractual Obligations. Oxford University Press, Oxford, 2015.

A Róma I. rendeletet és a Róma II. rendeletet – azaz a szerződésre alkalmazandó jog egységes európai kapcsolóelveit és a szerződésen kívüli kötelmek európai szinten egységesített kapcsolóelveit – mutatja be a két alábbi kommentár:

– Wilderspin, Michael (ed.): The European Private International Law of Obligations. Fifth edition. Sweet & Maxwell, London, 2020;

– Calliess, Gralf-Peter (ed.): Rome Regulations. Commentary. Commentary on the European Rules on the Conflict of Laws. Wolters Kluwer, AlphenaandenRijn, The Netherland, 2011.

A szerződésre alkalmazandó jog meghatározásának nevesített szabályai közül a jogválasztás az, amely alkalmasnak bizonyult arra, hogy önálló monográfia tárgyát képezze, ezekből három közismertebb angol nyelvű szakkönyv is létezik:

– Mills, Alex: Party Autonomy in Private International Law. Cambridge University Press, Cambridge, New York, 2018;

– Hook, Maria: The Choice of Law Contract. Hart Publishing, Oxford, Portland, Oregon, 2016;

– Nygh, Peter: Autonomy in International Contracts. Clarendon Press, Oxford, New York, 1999. (Megjegyzés: a megjelenés dátumából következően a Róma I. rendelet még nem szerepelhetett ebben a műben, azonban a Róma I. rendelet előzményét jelentő Római Egyezmény vonatkozó szabályait a könyv feldolgozta.)

A jogválasztás kérdése összekapcsolható a joghatósági kikötés témájával; ezt a két kérdést tárgyalja az alábbi mű: Briggs, Adrian: Agreements on Jurisdiction and Choice of Law. Oxford University Press, Oxford, New York, 2008. (Megjegyzés: a mű a jogválasztás körében elsősorban az angol jog és a Római Egyezmény összehasonlítására szorítkozik. Mivel megírása a Róma I. rendelet elfogadásának folyamata idejére esett, ezért a Róma I. rendelettel kapcsolatosan annak előrejelzésére szorítkozik, hogy az Egyesült Királyság részt vesz-e a rendelet elfogadásában.)

A Róma I. rendelet rendszeresen tárgyát képezi az átfogó nemzetközi magánjogi kézikönyveknek és tankönyveknek (conflict of laws; private international law, Internationales Privatrecht, droit international privé stb. címek alatt, különösen, ha a tárgymeghatározásban az „európai” jelző is szerepel, például: European private international law). Ezen túlmenően gyakran szerepel olyan művekben is, amelyek a szerződések valamelyik csoportjára fókuszálnak, mint például a nemzetközi kereskedelmi jogi, nemzetközi munkajogi vagy nemzetközi fogyasztóvédelmi jogi szakkönyvek. A nemzetközi kereskedelmi jogi szakkönyvek területén rendszerint további specializáció figyelhető meg, szerződéstípusra (például nemzetközi adásvételi szerződések) vagy kereskedelmi-szolgáltatási szektorra (például nemzetközi árutovábbítás: nemzetközi árufuvarozási szerződések, nemzetközi szállítmányozás, esetleg az árutovábbításhoz kapcsolódó további szerződések: közraktári szerződés, az árumozgatással kapcsolatos egyes szerződések, szállítmánybiztosítás) vonatkozó szűkítéssel. Ugyanezek a könyvek nagyrészt az anyagi jogi szabályozást ismertetik, főképp a rendelkezésre álló nemzetközi eredetű jogforrások (például Bécsi Vételi Egyezmény, nemzetközi fuvaregyezmények), valamint összehasonlító magánjogi – polgári jogi ismeretek alapján, rendszerint mégis tartalmaznak a Róma I. rendelettel kapcsolatos, tematikusan a szerződések tárgyalt csoportjára vonatkozó ismertetéseket is. Mind az általános nemzetközi magánjogi szakkönyvek, mind az olyan idegen nyelvű szakkönyvek, amelyek nemzetközi szerződések egyes csoportjainak kérdéseit ismertetik, viszonylag nagy számban állnak rendelkezésre, és akár jogi vagy könyvtári adatbázisokban, akár egyszerű általános internetes kereséssel könnyen fellelhetőek; ezek további ismertetésétől eltekintünk.

Viszonylag ritkábban jelennek meg olyan szakkönyvek, amelyek kifejezetten a szerződések valamely csoportjának nemzetközi magánjogi kérdéseire fókuszálnak. A közelmúltban angol nyelven megjelent kiadványok közül ilyen a következő mű, amely kifejezetten az elektronikus úton megkötött fogyasztói szerződésekre alkalmazandó jog meghatározásáról szól: Tang, Zeng Sophia: Electronic Consumer Contracts in the Conflict of Laws. Second edition. Hart Publishing, Oxford, 2018.

A Róma I. rendelet kisebb-nagyobb mértékig tárgyát képezi továbbá számos külföldön megjelent nemzetközi magánjogi tárgyú konferenciakiadványnak, az egyetemi-kutatói szférában kiadott speciális műnek (ünnepi kötetek, emlékkötetek, kézirat formájában megmaradt disszertációk stb.). Összességében azon angol nyelvű könyveknek a száma, amelyek a Róma I. rendelet valamely aspektusával foglalkoznak, százas nagyságrendben mérhető. A különféle kiadványok eltérő mélységben foglalkoznak a Róma I. rendelettel; valóban részletes és átfogó elemzést az ezen pont elején bemutatott kommentárok tartalmaznak csak.

Ami a szakcikkeket és egyéb rövidebb műveket illeti, a Róma I. rendelet valamely aspektusával foglalkozó idegen nyelvű tanulmányok és rövidebb írások száma nehezen meghatározható: a Google használatával a Rome I Regulation kifejezésekre indított szigorú keresőszavas keresés eredménye több mint 100 000 találat: a találatok első 10 oldalán szereplő eredmények jelentős része rövidebb-hosszabb elemzés, tanulmány, szakcikk. Az egyes kommentárok számtalan hivatkozást tartalmaznak a bennük felhasznált tanulmányokra. A témában megjelent tanulmányok és szakcikkek ismertetésétől azonban terjedelmi okokból eltekintünk.

b) Ami a magyar nyelvű jogirodalmi feldolgozottságot illeti, ugyan az angol nyelvű szakirodalomhoz képest nyilvánvalóan szerényebb mértékű, ám létezik a Róma I. rendeletnek számottevő magyar nyelvű szakirodalma is. Kifejezetten a Róma I. rendeletet és Róma II. rendeletet dolgozta fel Az európai kollíziós jog című kötet [Palásti Gábor – Vörös Imre (szerk.): Európai kollíziós kötelmi jog – A szerződésekre és a szerződéseken kívüli jogviszonyokra alkalmazandó európai jog. KRIM Bt., Budapest, 2009.]. Mivel a kötet közvetlenül a rendeletek megjelenése után íródott, ezért bírósági gyakorlat abban az időben még nem állt rendelkezésre (leszámítva a Római Egyezmény gyakorlatában született néhány ismertté vált döntést), így az nagyrészt a rendeletek szövegét, valamint a Római Egyezmény rendeletté alakítása során kelt hivatalos dokumentumokat és általános nemzetközi magánjogi tárgyú forrásokat vett alapul.

A Róma I. rendelettel kapcsolatos szakkönyvi írások nagyrészt olyan könyvfejezeteket jelentenek, amelyek a nemzetközi magánjognak a Róma I. rendelethez képest átfogóbb elemzését nyújtják. A Róma I. rendelet ez idáig valószínűleg legrészletesebb elemzése magyar nyelven a Csehi Zoltán (szerk.): Magyarázat a nemzetközi magánjogról. Wolters Kluwer, Budapest, 2020. kiadványban található, elsősorban a Szerződések címet viselő VIII. fejezetben (649–795. oldalak), de elvétve más fejezetben is található hivatkozás a rendeletre (a kiadvány elektronikusan is elérhető a Wolters Kluwer Kiadó gondozásában).

A Róma I. rendelet valamely részkérdésére vonatkozó szakkönyvi elemzések a magyar nyelvű szakirodalomban is alapvetően két csoportban találhatóak. Egyrészt előkerül a téma a nemzetközi magánjogi tárgyú szakirodalomban, másrészt, mivel a rendelet átfogó, mindenfajta szerződésre kiterjedő jelleggel rendezi a szerződésre alkalmazandó jog kérdéskörét, ezért a Róma I. rendeletre rendszerint utalnak azok az anyagi szerződési jogi tárgyú szakkönyvek is, amelyek foglalkoznak az adott szerződéstípus szabályozásának nemzetközi vetületeivel is.

Ami a nemzetközi magánjogi szakirodalmat illeti, a Róma I. rendelet valamely aspektusával több mű is foglalkozik. Kifejezetten a közrendi szabályt elemzi Raffai Katalin PhD dolgozata [Raffai Katalin: A nemzetközi magánjogi közrend rétegei – különös tekintettel a közösségi és a magyar jogra. Doktori disszertáció (PhD értekezés). Pázmány Péter Katolikus Egyetem, Budapest, 2008.], míg a jogválasztás témáját dolgozta fel Palásti Gábor PhD dolgozata [Palásti Gábor Péter: A szerződésre alkalmazandó jog felek általi megválasztása. Doktori disszertáció (PhD értekezés). Miskolci Egyetem Állam- és Jogtudományi Kar. Deák Ferenc Állam és Jogtudományi Doktori Iskola, Miskolc, 2008.]. Ugyan mindkét mű 2008-as lezárású, azonban a Római Egyezményen kívül foglalkoznak a frissen elfogadott Róma I. rendelettel is. (A disszertációk szövege letölthető az Országos Doktori Tanács oldaláról, melyen a megvédett PhD dolgozatok elektronikus példánya kötelező jelleggel kerül közzétételre.11) A Róma I. rendeletnek az új magyar nemzetközi magánjogi törvény kodifikációja során játszott szerepével összefüggő kérdések szerepeltek a Nemzetközi Magánjogi Kodifikációs Bizottság kodifikációs előtanulmányainak gyűjteményében [Berke Barna – Nemessányi Zoltán (szerk.): Az új nemzetközi magánjogi törvény alapjai – Kodifikációs előtanulmányok, HVG-ORAC, Budapest, 2016.). Ugyan a Róma I. rendeletre vonatkozó előtanulmány elsősorban a rendelet tárgyi hatálya által a tagállami jogalkotók számára meghagyott jogalkotási mozgástér meghatározásával foglalkozott, azonban a szerződéseknek más jogviszonyokhoz (például dologi jog – értékpapírjog, deliktuális felelősségi jog, házassági vagyonjog, öröklési jog) való kapcsolódása miatt maga a Róma I. rendelet több fejezetben is tárgyalásra került.

Mivel a Róma I. rendelet a szerződések jogának egészét átfogja, ezért gyakran felbukkan azokban a művekben, amelyek egyes szerződések szabályait elemzik. Szerencsére azok a kommentárok és jogszabály-magyarázatok, amelyek egyes szerződéseket vagy egyes szerződések alapjául szolgáló más jogviszonyokat elemeznek, már rendszerint figyelembe veszik a szerződések nemzetközi viszonyait is, ahol pedig megkerülhetetlenül előkerül a Róma I. rendelet is. Így szerepel a Róma I. rendelet például az alábbi kommentárokban és jogszabály-magyarázatokban (nem teljes felsorolás):

– Bankó Zoltán – Berke Gyula – Kiss György – Szőke Gergely László: Nagykommentár a munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvényhez. Wolters Kluwer, Budapest, 2019.

– Gyertyánfy Péter (szerk.): Nagykommentár a szerzői jogról szóló 1999. évi LXXVI. törvényhez. Wolters Kluwer, Budapest, 2020.

– Barta Judit – Barzó Tímea – Csák Csilla (szerk.): Magyarázat a kártérítési jogról. Wolters Kluwer, Budapest, 2018.

– Horváth Gyula: Kommentár a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvényhez. Wolters Kluwer, Budapest, 2017.

A Róma I. rendelet mint jogforrás különböző mértékig szerepel az Európai Unió jogát, jogforrási rendszerét bemutató művekben, és értelemszerűen hivatkoznak rá azok a polgári eljárásjogi tárgyú könyvek, amelyek a szerződéses kötelmekkel kapcsolatos jogviták kollíziós jogi kapcsolódási pontjaira is kitérnek. Ezen kiadványokat azonban ebben a műben – nagy számuk miatt – nem ismertetjük.

Ami a magyar nyelvű tanulmányok és szakcikkek kérdését illeti, a szerződésre alkalmazandó jog meghatározására vonatkozó tanulmányok már a Róma I. rendelet elfogadása előtt megjelentek a hazai jogirodalomban, akkor elsősorban még az akkori nemzetközi magánjogi törvényerejű rendelet és a Római Egyezmény összehasonlításának tárgyában. A Róma I. rendelet elfogadása után azonban a nemzetközi magánjogi tárgyú tanulmányok száma megsokszorozódott. A szerződésre alkalmazandó jog kérdéseire a ’90-es évek végétől – 2000-es évek elejétől kezdve találunk nagyobb számban tanulmányokat, amelyek száma a Nemzetközi Magánjogi Kodifikációs Bizottság munkájával [megalakította a Nemzetközi Magánjogi Kodifikációs Bizottság felállításáról szóló 1337/2015. (V. 27.) Korm. határozat] megsokszorozódott, a publikációs kedv pedig az új nemzetközi magánjogi kódex 2017-es elfogadásával újabb lendületet kapott. A szerződésre alkalmazandó jog meghatározásával (a Róma I. rendelettel vagy a Római Egyezménnyel) kapcsolatos tanulmányok tárgya a Róma I. rendelet jogalkotási kérdéseitől és a hatállyal kapcsolatos problémáktól kezdve a kapcsolóelvek rendszerének általános bemutatásán át olyan speciális kérdések önálló írások keretein belül történő bemutatásáig terjed, mint például a dépeçage (a szerződés feldarabolása az alkalmazandó jog meghatározása céljából) vagy a nem állami jog kikötésének kérdései. A tanulmányok egy része kifejezetten egyes szerződésekkel összefüggésben érinti az alkalmazandó jog kérdését mint a fogyasztói szerződések, egyéni munkaszerződések, biztosítási szerződések, vagy éppen a termőföld hasznosításával összefüggésben kötött szerződések. A tanulmányok ugyanúgy fellelhetőek közismertebb szakfolyóiratokban (például Magyar Jog, Jogtudományi Közlöny) mint kevésbé közismert periodikákban (például Külgazdaság – Jogi Melléklet, egyes jogtudományi karok saját szakfolyóiratai és hasonló kiadványai, „kari akták”), valamint az egyetemi-kutatói szféra speciális kiadványaiban (például konferenciakiadványok, ünnepi kötetetek).

A Róma I. rendeletet vagy annak valamely rendelkezését kifejezetten a szerződésre alkalmazandó joggal kapcsolatosan ismertető magyar nyelvű szakcikkek száma 50–100 közé tehető, ezekből egy csokorra való megtalálható ennek jelen kommentárnak az irodalomjegyzékében is. Azoknak az írásoknak a számát, amelyekben más jogviszonyokhoz kapcsolódóan (például értékpapírjog, kártérítési jog, házassági vagyonjog), érintőlegesen tárgyalják csak a Róma I. rendeletet, megbecsülni is nehéz lenne.

6. A Róma I. rendelet a jogi felsőoktatásban

A Róma I. rendelet Magyarországon az osztatlan jogász szakon tárgyát képezi a nemzetközi magánjog oktatásának, ezért addig a mértékig, ameddig a végzettség megszerzéséhez elvárható, azt ismertetik az egyes nemzetközi magánjogi tankönyvek is.

A jelenleg tanított nemzetközi magánjogi tankönyvek a következők:

– Burián László – Raffai Katalin – Szabó Sarolta: Nemzetközi magánjog. Pázmány Press, Budapest, 2018.

– Mádl Ferenc – Vékás Lajos: Nemzetközi magánjog és nemzetközi gazdasági kapcsolatok joga. 7. kiadás, ELTE Eötvös Kiadó, Budapest, 2012.

– Nagy Csongor István: Nemzetközi magánjog. Harmadik, átdolgozott és bővített kiadás. HVG-ORAC, Budapest, 2017.

A Róma I. rendelet a nemzetközi magánjog főtárgyon kívül, melynek az országosan egységes képzési követelmények alapján minden jogi karon a tárgyát képezi, esetleges speciálkollégiumok keretében is megjelenhet, melyek megindításáról a jogi karok saját hatáskörben döntenek. A Róma I. rendelet a jogi karok egy részében a záróvizsgatárgynak minősített nemzetközi magánjoghoz tartozó záróvizsga-tételsorban, általában tematikusan részletezett tételek szintjén szerepel.

Az osztatlan jogász szakon kívül a Róma I. rendelet több szakirányú továbbképzésben is megjelenik, melyek jogász végzettséggel rendelkezők számára állnak nyitva. Ilyenek többek között az Európai jogi szakjogász, a Külkereskedelmi szakjogász, a Biztosítási szakjogász vagy a Civilisztikai szakjogász szak. Vázlatosabb formában megjelenik néhány nem jogászok számára hirdetett szakirányú továbbképzésben is mint a Gazdaságdiplomácia szak vagy néhány jogi szakokleveles szak. (Az osztatlan jogász szak és a szakirányú továbbképzések szintje alatti képzési szintekre jelen kommentárban nem térünk ki.)

A Central European University (CEU, Közép-Európai Egyetem) budapesti campusának megnyitása után nem sokkal hozták létre a CEU munkatársai az Amerikában akkreditált LL.M. (Legum Magister) in International Business Law (IBL) programot a CEU számára. A program erős nemzetközi magánjogi orientációval rendelkezik, melyben kiemelten szerepel a Róma I. rendelet is, így Magyarországon a 90-es évektől kezdve lehetett angol nyelven nemzetközileg elismert és sokszor valóban nagyhírű külföldi oktatóktól nemzetközi magánjogot és nemzetközi gazdasági kapcsolatok jogát tanulni, beleértve a Róma I. rendelet ismertetését és gyakorlatát is. A Róma I. rendelet szerepel az Andrássy Gyula Német Nyelvű Egyetem összehasonlító állam- és jogtudományok képzés (LL.M.) tárgykínálatában is, ami azt jelenti, hogy Magyarországon német nyelven is elsajátítható a Róma I. rendelet ismeretanyaga. Ugyan a fenti két képzés Magyarországon csak szakirányú továbbképzésként lett nyilvántartásba véve, ám az ELTE Állam és Jogtudományi Kara 2010–2011-ben mesterképzésként sikerre vitte saját programja alapján az