Fordította

Kácsor Zsolt

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Másodvirágzás

A vasárnap koldusai

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Valérie Perrin: TROIS

Copyright © Editions Albin Michel – Paris 2021

Hungarian translation © Kácsor Zsolt, 2023

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Hernád Imre

Korrektor Balázs Piroska

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 841 0 (epub)

ISBN 978 963 504 842 7 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Nicola Sirkisnek és Yannick Perrinnek

Pascale Romiszvili emlékére

1

2017. december 4.

Reggel Nina egyszerűen levegőnek nézett. Mielőtt befordult volna az egyik kennelbe, a pillantása lepergett rólam, mint a vízcseppek az esőkabátomról.

Úgy esett, mintha dézsából öntenék.

Feltűnt a sápadt bőre és a fejére húzott kapucnija alól kilógó fekete haja. Túlméretezett gumicsizma volt rajta, a kezében hosszú locsolócső. Mintha megcsapott volna az áram, olyan volt látni őt, ötszázezer voltos feszültség, egyenesen a gyomromba.

Harminc kiló száraz kutyaeleséget hoztam. Havonta jövök, de a menhelyre sosem lépek be. Hallom, de nem látom a kutyákat, kivéve, amikor valamelyik sétáltató elvisz előttem egyet-egyet. Az adományként hozott zsákok a porta előtt sorakoznak a földön, és mindig ugyanaz a magas, borostás fickó segít behordani őket a bejáraton túlra, ahol a következő feliratok olvashatók: HA MAGÁRA HAGYOD, MEGÖLÖD, ILLETVE KÉRJÜK A KAPUT BECSUKNI.

Évente kétszer – mindig a karácsonyi és a nyári vakáció előtt, de sohasem ugyanazon a napon – pénzt is dobok be a menhely postaládájába. Névtelenül, fekete filccel annyit írok csak a borítékra: NINA BEAU SZÁMÁRA. Nem szeretném, ha rájönne, hogy tőlem van a pénz. Igazából nem az állatoknak szánom, hanem neki, igaz, úgyis az állatokra és állatorvosra költi az utolsó centig. Azt akarom, hogy tudja: odakint, a telepen kívül nem csak olyan emberek élnek, akik a kiscicákat a szemétbe dobálják.

Egy harmincegy évvel ezelőtti napon láttam őt először, amikor ugyanúgy levegőnek nézett, ahogy ma reggel. Tízéves volt, még kislány, és éppen a férfimosdóból jött ki, mert a női tömve volt, Nina pedig már akkor sem szeretett várni. Átnézett rajtam, majd Étienne karjába bújt. A Progrès-ben voltunk, a szülinapos Laurence Villard szüleinek bisztrójában. Vasárnap volt, olyankor zárva tartottak, a roló is le volt engedve, de a lányuk szülinapi buliját ott rendezték. Emlékszem az asztalok tetejére pakolt, lábukkal felfelé fordított székekre, meg a rögtönzött kis táncparkettre a flipper és a bárpult között. A pulton akkor már felszaggatott ajándékosdobozok, csipszes- és kekszeszacskók hevertek a narancsleves, limonádés műanyag poharak között, amelyekből sárga szívószálak meredeztek. Ott volt az egész ötödik osztály, de nem ismertem senkit. Nem sokkal korábban költöztünk La Comelle-be, ebbe a Franciaország közepén fekvő, egyszerű munkásemberek lakta, úgy tízezres kisvárosba.

Nina Beau. Étienne Beaulieu. Adrien Bobin.

Néztem a triójukat a bárpult melletti, hosszú falitükörben, és rácsodálkoztam a furcsa, régies keresztnevükre. Az akkori gyerekek többségét már úgy hívták, hogy Aurélien, Nadège vagy Mickaël.

Nina, Étienne és Adrien a gyerekkori barátság kizárólagos világában éltek, és engem egy pillantásra sem méltattak sem aznap, sem máskor, soha.

Nina és Étienne egész délután az A-ha Take on me című slágerére táncolt. Egy 45-ös maxilemez forgott a lemezjátszón, alig húsz perc volt egy oldal, és a srácok az osztályból úgy hallgatták, mintha nem ismertek volna ezenkívül semmi mást.

Nina és Étienne úgy táncolt, mint a nagyok. Miközben figyeltem őket, arra gondoltam, hogy úgy táncolnak, mintha egész életükben ezt csinálták volna. A stroboszkóp alatt olyanok voltak ők ketten, mint a szeles estéken a víz fölött szélesre tárt szárnyakkal köröző, nagy tengeri madarak. Két tengeri madár, amelynek szárnyára és kecses alakjára csak a világítótorony távoli, kósza fénye vetül időnként.

Adrien a padlón ült, nem messze tőlük, a hátát a falnak vetve. Amikor Cyndi Lauper elkezdte énekelni a „True Colors”-t, felpattant és felkérte lassúzni Ninát, Étienne pedig elviharzott mellettem.

Soha nem felejtettem el az édeskés vetiver illatát.

*

La Comelle-ben élek egyedül, egy nem túl nagy magaslaton ezen az amúgy eléggé dimbes-dombos vidéken. Annak idején elmentem innen, de visszajöttem, mert ezt a helyet legalább ismerem, mint a tenyeremet, és megszoktam a zajokat, a szomszédokat, a napsütést, ismerem a járást a főutakon és a kis mellékutcákon, amik abba a bevásárlóközpontba vezetnek, ahol hetente nagybevásárlást csinálok. Az elmúlt tizenvalahány évben nevetségesen alacsonyak voltak az ingatlanárak, feltéve, ha akadt eladó, úgyhogy én is vettem egy kis házat olcsón, amit aztán felújítottam. Négy szoba és egy kert, abban meg egy hársfa, aminek nyáron az árnyékát használom, télen pedig a virágát, merthogy teát főzök belőle.

Igen, innen általában elmennek az emberek. Kivéve persze Ninát.

Étienne és Adrien is elment, karácsonyra haza szoktak jönni, de aztán mennek vissza.

A magam ura vagyok, otthon dolgozom, kéziratokat gyomlálok és szövegeket fordítok kiadóknak. Annak érdekében, hogy megőrizzem a társadalomhoz fűző kötelékeket, az augusztusi és decemberi szabadságolások alatt a helyi lap egyik újságíróját helyettesítem, nyaranta tehát halálhírekről, házassági évfordulókról és a kártyabajnokság állásáról írok. Meg télen is. Csak olyankor ott vannak még a karácsonyi vásárok és a gyerekeknek szervezett ünnepi rendezvények is.

A fordítás és a korrektori munka az előző életemből maradt velem.

Ahogy az életünk változik, mintha parfümöt is cserélnénk, így múltunk különböző korszakaihoz más és más szagok, illatok tapadnak.

A gyerekkor aszfalt-, biciklibelső- és vattacukor-illatú, a gyerekkornak ugyanolyan fertőtlenítőszaga van, mint az osztálytermeknek, a gyerekkort a fagyos napokon a házakból kiáradó füstös kályhaillat lengi be, a gyerekkor klórszagú, mint az uszodák vize, izzadságszagú, mint a trikónk, amikor a tornaórák után kettes sorban vonulunk az öltöző felé, a gyerekkornak olyan illata van, mint a szánkban olvadozó epres rágóguminak, mint az ujjunkról csöpögő ragasztónak, mint a fogunkba ragadó tejkaramellának, mint a szívünkben azóta is csodafényekben ragyogó régi karácsonyfáknak.

A kamaszkor az első slukk illata, egy édeskés dezodoré, a forró csokiba mártott vajas kenyéré, a kamaszkor az első viszkikóla illata, a pincekluboké, a vágyakozó test kipárolgásáé; a tinitonik, a hajzselé, a tojássampon és a rúzs, a frissen mosott farmernadrág illata.

A későbbi életeink illata olyan, mint az első szerelmi csalódásunk által ottfelejtett kendőé.

És ott van a nyár. A nyár minden emlékben ott van. A nyár időtlen, a nyár illata a legmaradandóbb. Az veszi be magát mindörökre a ruhánkba. Azt keressük egész életünkben. Az van ott a túlcsordulóan édes gyümölcsökben, a tengeri szélben, a fánkban, a kávéban, a naptejben és nagyanyánk púderillatában. A nyár az összes korosztályé, a nyárnak nincs gyermek- és kamaszkora, a nyár akár egy angyal.

Elég mutatós, magas, vékony csaj vagyok. Frufru, közepesen hosszú, sötétbarna haj, benne néhány őszülő hajszál, amit szempillaspirállal befestve még el tudok rejteni.

Virginie-nek hívnak. Egyidős vagyok velük.

Hármójuk közül ma már csak Adrien áll szóba velem.

Nina megvet.

Ami Étienne-t illeti: belőle nekem van elegem.

Pedig gyerekkorunk óta csodálom őket. Soha, senkihez nem kötődtem egész életemben, csak hozzájuk. Hármójukhoz. A trió tagjaihoz…

És persze Louise-hoz.

2

1987. július 5.

Ninának a ketchupba mártogatott hasábkrumpli és a szendvics után fájdul meg a hasa. Az uszodai büfé előtt ül egy jégkrémet reklámozó napernyő alatt. Körben színes fémasztalok a teraszon, ahonnan a városi uszoda három medencéjére látni. A La Isla Bonita című dal szól Madonnától, Nina walkmanről hallgatja, és miközben a sót nyalogatja az ujjai hegyéről, egy szőke, alaposan lebarnult fickót bámul, aki öt méter magasról ugrál a vízbe.

Nina az üres műanyag tányérja aljára tapasztja ujjait a barázdákban még fellelhető, maradék ízekért, Étienne előre-hátra hintázik a székében epres szörpöt kortyolgatva, Adrien pedig beleharap egy túlérett őszibarackba, aminek a leve a kezére, a szájára, a combjára fröccsen.

Nina nyíltan stíröli Étienne-t és Adrient. Leplezetlenül. A testük egy bizonyos pontjára függeszti a tekintetét, és nem veszi le a pillantását, ami Étienne-nek kínos.

– Ne csináld, ne nézz így rám! – kérleli.

Adrient viszont nem érdekli a dolog, Nina már csak ilyen: zabolátlan.

Nina újra éles tűszúrásokat érez a hasában, majd alul valami meleg áramlik ki belőle a combjai közé. Egyszerre mindent megért. Jaj, ne… Ne még… Kicsi ő még ehhez… Nincs kedve… Még csak két hét múlva lesz tizenegy éves… Azt hitte, hogy az majd csak később jön meg, hetedikben vagy nyolcadikban, és nem most, hiszen most még csak hatodikos lesz az általános suliban… Ha a csajok megtudják az osztályban, hogy menstruálok, azt fogják hinni, hogy túlkoros évismétlő vagyok…

Felpattan, magára teker egy durva szövésű törölközőt, kicsi méret, mégis teljesen körbeéri a csípőjét. Nagyon vékony lány. „Gebe vagy” – szokta neki mondani Étienne puszta cikizésből. Nina szó nélkül levágja a walkmant és rohan a női öltözőbe, pedig általában a férfiöltözőbe megy, ott mindig gyorsabban lehet végezni. A fiúk a teraszon maradnak, s csak néznek utána. Nina elsüvített, mint egy golyó, azt se mondta, hogy csá’. Pedig nekik hármuknak nem szokása köszönés nélkül otthagyni egymást.

– Hát ennek meg mi baja? – kérdezi Étienne szívószállal a szája sarkában, epres szörptől piros nyelvvel.

– Nem t’om, talán az asztmája – morogja Adrien.

Nina aznap már vissza se megy hozzájuk a teraszra. Barna folt éktelenkedik a fürdőruháján, hát gyorsan átöltözik és vécépapírból gyúrt galacsint csúsztat a bugyijába, amitől mintha daganat nőtt volna a két combja között. Hazafelé menet egy kisboltban betétet vesz a sült krumplira szánt pénzéből. Tízes csomag. Az a legolcsóbb.

Amikor hazaér, Paola üdvözli, a kutyája. Játékosan csóválja a farkát és magasra tartott orral beleszagol a levegőbe. Nina nagyapja, Pierre Beau a kertben dolgozik, nem veszi észre az unokáját. A lány felmegy az emeletre és bezárkózik a szobájába.

Nagyon meleg van. Nina Étienne-nel és Adriennel szeretne lenni a vízben. A legmélyebb medencében, ami négyméteres. Ott három ugródeszka van: az első egy, a második három, a harmadik öt méter magasan. A víz elég mély ahhoz, hogy az alja ne melegedjen föl. Napi feladat akkorát ugrani, hogy az ember meg tudja érinteni a medence jéghideg fenekét.

Este Étienne hívja Ninát. Ugyanabban a pillanatban Adrien is telefonál, de a vonal éppen foglalt.

– Mi ütött beléd, hogy úgy elhúztál délután?

A lány egy pillanatig hezitál, mit is válaszoljon Étienne-nek. Egy jó hazugság megtenné. De minek is?

– Megjött.

Étienne számára ez a szó a nagylányokra, a nőkre, az anyákra, az asszonyokra vonatkozik, akik szőrösek, mellük van és férjük, de Ninára: nem. Étienne még matricákat gyűjt a focis albumában és titokban gyerekesen szopogatja a hüvelykujját. Nina is ilyen. Ha körbenéz, Barbie babákat lát a szobájában.

Hosszú, bizonytalan csönd után a fiú azt kérdezi:

– A nagypapádnak elmondtad?

– Nem. Micsoda szégyen.

– Akkor mit akarsz csinálni?

– Mit akarsz, mit csináljak?

– Végül is ez okés a te korodban, nem?

– Azt mondják, az anyától függ. Ha az anyának is ennyi évesen jött meg, akkor okés. De amúgy nem tudom, fogalmam sincs.

– Nagyon rossz?

– Aha. Görcsöl. Az az undorító hagymaleves csinál ilyet.

– Örülök, hogy nem vagyok csaj.

– Mehetsz akkor katonának.

– Esetleg… De akkor is örülök, hogy nem vagyok lány. Elmész orvoshoz?

– Nem t’om.

– Akarod, hogy elmenjünk veled?

– Lehet. De nem jöhettek be, a rendelő előtt vártok szépen.

*

Ők hárman tíz hónappal korábban találkoztak először a Pasteur Általános Iskola udvarán, az első tanítási nap reggelén, immár ötödik osztályosként. Abban az életkorban, amikor összezavarodnak a dolgok, amikor a gyerekek már nem egyformán gyerekek. Egyszerre nagyok és kicsik, kamaszok is meg nem is. Egyikük tizennégy évesnek látszik, a másikuk csak nyolcnak.

Azon a reggelen a két ötödik osztály az udvaron gyülekezik, a diákok összesen lehetnek úgy hatvanan. Felsorakoznak Bléton tanárnő és Py tanár úr előtt, akik névsort olvasnak.

Ez az a reggel, amikor vagy a sors keze sújt le, vagy a véletlen szeszélye legyint meg, mindenesetre most világosan kiderül, hogy a sors és a véletlen között mi is a különbség. Minden gyerek imádkozik magában – még az is, aki soha a lábát be nem tette hittanra –, hogy Bléton tanárnő mondja ki a nevét. Py tanár úrnak ugyanis veszett híre van, a neve rettegő diákgenerációk által hagyományozódik a kisebbekre. Egy rohadt szemétláda, aki habozás nélkül lekever egy pofont, megráncigálja az embert a gallérjánál fogva, sőt dühében székeket csapdos a falhoz. És minden egyes évben kiszúr magának egy bűnbakot. Egy rossz tanulót. Akire rászáll, és akibe beleveri, hogy tanulnia kell, különben meghal. A Pasteurben az alsó tagozat minden egyes diákja úgy várja a felső tagozat előtti válogatót, mint egy utolsó nagy vizsgát: „ha Py tanár úrhoz kerülsz, öcsi, akkor véged, az maga a pokol”.

Ha Bléton tanárnő szólít, balra mész.

Ha Py tanár úr, akkor jobbra.

Ábécésorrendben mondják a neveket.

Súlyos, ólmos csönd nehezedik az iskolára. Az udvaron csak a két tanár hangja ver visszhangot. Először azokat szólítják, akiknek a családneve A betűvel kezdődik.

Adam, Éric. Jobbra.

Antard, Sandrine. Balra.

Antunès, Flavio. Jobbra.

Aubagne, Julie. Balra.

A bal oldali sorból megkönnyebbült sóhajok szállnak az égre. A lélek hálát rebeg, a test ellazul. Jobbról a halálraítéltek halk hörgése hallatszik.

Aztán következnek a B betűsök.

Beau, Nina. Jobbra.

Beauclair, Nadège. Balra.

Beaulieu, Étienne. Jobbra.

Bisset, Aurélien. Balra.

Bobin, Adrien. Jobbra.

Így kerül össze Nina Beau, Étienne Beaulieu és Adrien Bobin 1986. szeptember 3-án.

A két fiú megkövülten áll, Nina azonban megragadja a kezüket és berántja őket a Py tanár úr előtti sorba. Étienne hagyja magát. Nagy szégyen, hogy éppen egy lány teszi helyre, de bénultságában ezt észre sem veszi, hiszen rajta most kettős ítélet hajtatott végre egyszerre: szem elől veszítette barátját, Aurélien Bisset-t, és egyenesen Py tanár úr markába került.

Egymás mellett állva várják a névsorolvasás végét.

Köztük Étienne messze a legmagasabb. Vonásai finom metszésűek, haja szőke, világos bőre hibátlan, rajzolni sem lehetne tökéletesebb gyereket. Átható, kék szeme azt üzeni: ha meglátlak, nem felejtelek el.

Adrien sötétbarna típus, nagyon vékony, a haja borzas és kócos, bőre tejfehér, és olyan félénk a tartása, mintha elbújt volna saját maga mögé…

Nina kecses és finom, mint egy őzike. Sötét szemöldöke és hosszú szempillái ébenfekete szemeket kereteznek. Bőre az a fajta, amelyik két nyári hónap alatt bronzbarnára sül.

Py tanár úr a leendő diákjait figyeli a szemüvege mögül, elégedetten rájuk mosolyog, majd megkéri őket, hogy kövessék az osztályterembe, ahol megáll a fekete tábla előtt.

Még mindig halálos csönd van. Mindenki dermedt, mint a kocsonya.

Mindenki találomra választ magának padot. Akik ismerik egymást, igyekeznek egymás mellé ülni. Étienne finoman Nina felé löki Adrient, aki engedelmesen a lány mögé áll, azonnal belefeledkezik, s már tudomást sem vesz a tanárról. A fiú a lány két foncsikját bámulja, a tövénél még sötétbarna, de a szálak végén már a naptól kiszőkült, középen kettéválasztott és gumipánttal összefogott haját, a vörös ruhájának gyöngyházfényű gombjait, a finom pihéket a nyakán. Hátulról is milyen gyönyörű. A lány megérzi a pillantását, megfordul és ravaszkásan a fiúra mosolyog. Ez a mosoly megnyugtatja a fiút, aki úgy érzi, most szerzett egy barátot. Pontosabban egy barátnőt. Ha hazamegy, majd azt mondhatja az anyukájának, hogy „összebarátkoztam egy lánnyal”. Adrien reménykedik benne, hogy Nina is menzás lesz, mint ő.

– Leülhettek – mondja Py tanár úr, majd bemutatkozik, felírja a nevét a táblára.

A feszültség oldódik, mert a tanár úr nyugodt hangon beszél, s eléggé kedvesnek, már-már mosolygósnak tűnik. Csak nem megváltozott? Végül is azt szokták mondani a felnőttek, hogy az emberek idővel megjavulhatnak, nem?

Repül a délelőtt, még az iskolakönyveket is megkapják, pedig azt hitték, ez csak holnap lesz esedékes.

– A prokrasztinációt, azt gyűlölöm – dörren rájuk Py tanár úr, mire az osztályteremben hatalmas csönd támad.

– Úgy tűnik, nem ismeritek ezt a szót – mondja a tanár, majd föláll, egy szivaccsal letörli a tábláról a nevét, és ezt írja a helyére: PROKRASZTINÁCIÓ: A PROKRASZTINÁLNI IGÉBŐL KÉPEZVE. Aztán háromszor aláhúzza.

– A prokrasztináció késlekedést jelent. Azt, hogy amit ma is megtehetnél, azt holnapra halasztod.

Majd megkéri a diákokat, hogy egyenként álljanak föl, mondják meg a nevüket, és jellemezzék magukat egy erényükkel és egy hibájukkal.

Senki sem moccan.

– Hohó, tehát még alszanak! Ideje felébredni! Lássuk csak, ki kezdi! – harsogja Py tanár úr, és találomra Adrien egyik padtársára, egy szőke lányra mutat, aki sápadtan felemelkedik a székről.

– Caroline Desseigne vagyok – mondja –, erősségem az olvasás, és az a gyenge pontom, hogy… hogy tériszonyom van.

Elpirul és leül.

– A melletted ülő következik! – kiáltja Py tanár úr, és Adrienre mutat.

A fiú feláll, elvörösödik, remegni kezd a keze. Neki ismeretlenek előtt megszólalni: kész horror.

– Adrien Bobin vagyok. Én is jó vagyok olvasásban. A gyenge pontom pedig… Félek a kígyóktól…

Nina felteszi a kezét, mire a tanár bátorítólag bólint.

– A nevem Nina Beau. Jól rajzolok, és az a gyönge pontom, hogy asztmás vagyok.

Étienne készül felállni, hogy megszólaljon, de a tanár ráförmed:

– Nem jelentkeztél!

Csönd.

– Rendben van, ez még csak az első nap, és az első napon általában még visszafogom magamat, mert ellustultam a szünidőben – sziszegi Py tanár úr. – Most leülsz. És ha a jövőben mondani akarsz valamit, előtte jelentkezel. Következő!

Étienne visszahuppan a helyére és a hátát kiveri a hideg veríték.

Remeg a keze.

Dél van, kicsengetnek, de az osztályteremben senki sem mer megmoccanni. Py tanár úr azokat szólítja, akik még nem mutatkoztak be az osztály előtt, és habár Étienne többször is jelentkezik, a tanár tudomást sem vesz róla, majd int, hogy mindenki mehet ebédelni.

Ahogy kilépnek a teremből, Étienne és Adrien bevárja Ninát az ajtó előtt. Újra hármasban a trió. De Étienne lógatja az orrát.

– Mindenki bemutatkozott, csak én nem – sóhajtja.

– Akkor hogy is hívnak? – néz rá Nina.

– Étienne Beaulieu. Erősségem a sport, hiányosságom meg a… Hát nem is tudom… Mindenben jó vagyok.

– Nincs egy hibád se? – kérdezi a lány.

– Nem nagyon van…

– Soha nem félsz semmitől?

– Nem.

– Még az erdőben sem, tök egyedül, éjszaka?

– Nem hiszem. Illetve nem tudom. Ki kellene próbálni.

Futólépésben igyekeznek, húsz perc késésben vannak az ebédről.

Nina középen, Adrien a jobbján, Étienne a balján.

Tanuló neve: Bobin, Adrien. Lakcíme: 71 200 La Comelle, John Kennedy utca 25. Születési ideje: 1976. április 20. Születési helye: Párizs. Nemzetisége: francia.

Apja neve: Bobin, Sylvain. Foglalkozása: bankár. Lakcíme: 75 017 Párizs, Rome utca 7. Születési ideje: 1941. augusztus 6. Születési helye: Párizs. Nemzetisége: francia.

Anyja neve: Simoni, Joséphine. Foglalkozása: bölcsődei dadus. Lakcíme: 71 200 La Comelle, John Kennedy utca 25. Születési ideje: 1952. szeptember 7. Születési helye: Clermont-Ferrand. Nemzetisége: francia.

Egyéb törvényes gondviselő neve, címe, foglalkozása, születési helye, születési ideje, nemzetisége, elérhetősége.

Sürgős esetben értesítendő: Joséphine Simoni, telefon: 85 67 90 03.

Tanuló neve: Beaulieu, Étienne, Jean, Joseph. Lakcíme: 71 200 La Comelle, Bois-d’Agland utca 7. Születési ideje: 1976. október 22. Születési helye: Paray-le-Monial. Nemzetisége: francia.

Testvérei: Paul-Émile, 19 éves; Louise, 9 éves.

Apja neve: Beaulieu, Marc. Foglalkozása: köztisztviselő (Autun). Lakcíme: 71 200 La Comelle, Bois-d’Agland utca 7. Születési ideje: 1941. november 13. Születési helye: Párizs. Nemzetisége: francia.

Anyja neve: Beaulieu, Marie-Laure (születési neve: Petit, Marie-Laure). Foglalkozása: jogi munkatárs (Mâcon). Lakcíme: 71 200 La Comelle, Bois-d’Agland utca 7. Születési ideje: 1958. március 1. Születési helye: La Comelle. Nemzetisége: francia.

Egyéb törvényes gondviselő neve, címe, foglalkozása, születési helye, születési ideje, nemzetisége, elérhetősége.

Sürgős esetben értesítendő: Bernadette Harague (háztartási alkalmazott), telefon: 85 30 52 11.

Tanuló neve: Beau, Nina. Lakcíme: 71 200 La Comelle, Gagères utca 3. Születési ideje: 1976. augusztus 2. Születési helye: Colombes. Nemzetisége: francia.

Apja neve: ismeretlen.

Anyja neve: Beau, Marion. Foglalkozása: ismeretlen. Lakcíme: 93 200 Saint-Denis, Aubert utca 3. Születési ideje: 1958. július 3. Születési helye: La Comelle. Nemzetisége: francia.

Törvényes gondviselő neve: Pierre Beau (tanuló nagyapja). Foglalkozása: postai alkalmazott. Családi állapota: özvegy. Lakcíme: 71 200 La Comelle, Gagères utca 3. Születési ideje: 1938. március 16. Nemzetisége: francia.

Sürgős esetben értesítendő: Pierre Beau, telefon: 85 29 87 68.

3

2017. december 5.

Újra és újra visszapörgetem magamban, hogy mi történt, de nem tudom elhinni. Miért is jelentkeztem a helyi újsághoz? A megmérettetés miatt? Vagy furcsa hóbortból? Hiszen egyáltalán nem érdekelnek a helyi pletykák, sem a nyugdíjas-találkozók meg a pétanque-versenyek. És tessék, most ott vagyok a frontvonalban. Ahol akkora erővel törölt képen a valóság, mint egy cunami.

Kétségtelenül véletlen az egybeesés.

A Forêt-tó. Egy régi homokbánya helyén alakult ki a Saône folyóval összeköttetésben lévő talajvízből, és ma már száz hektáron terül el az Autunbe vezető út mentén, La Comelle-től délre. Gyakran jártunk oda lubickolni gyerekkorunkban. Tudtuk, hogy kockázatos, de szerettünk flörtölni a veszéllyel, még ha nem is merészkedtünk túl messze a parttól a hirtelen mélyülő meder kiszámíthatatlan víznyelői miatt. A közepéig alig mert beúszni valaki. Néha csak pár fiú vagánykodásból. Úgyhogy akkoriban eléggé sok mendemonda keringett a tóról. Mesélték, hogy akik belefulladtak, éjszakánként halotti lepelben úszkálnak a felszínen. De én csak fürdőzőket láttam a vízben, meg üres sörösdobozokat, soha semmi mást. Sokan csak lábbeliben mertek belemenni, és bármennyire meleg volt, én is tornacipőben úsztam, nehogy felsértse a lábamat egy törött üveg vagy egy fémlemez. Úszni jobban szerettem a városi uszodában, a tónál inkább iszogatni és zenét hallgatni volt jó nyári tábortüzek mellett.

Hosszú évek óta nem jártam arra.

Ötven év után rendbe akarják hozni a partját, úgyhogy le is engedtek belőle valamennyit. Az önkormányzat terveket készített egy igazi homokos strand létrehozására büfékkel, csúszdákkal, vízimentéssel. Vissza akarják szorítani a vadkempingezést és az illegális fürdőzőket.

A bányató nyugati részének leengedése közben egy autóra bukkantak a múlt héten. Azok, akik autóval jönnek, általában a főbejárattól háromszáz méternyire lévő alkalmi parkolóban szoktak megállni, ahonnan aztán kanyargós és szűk ösvényeken lehet lejutni a partra.

A rendszám alapján sikerült is azonosítani a roncsot: egy Twingo volt, amit 1994. augusztus 17-én loptak el La Comelle-ben. A tolvajok végül meg akartak szabadulni tőle, úgyhogy betolták a vízbe. Eddig ebben még nem volna semmi különös, csakhogy az eljárás során a nyomozók rájöttek, az autólopás dátuma éppen egybeesik Clotilde Marais eltűnésének az időpontjával.

1994. augusztus 17. Amikor az ügyeletes szerkesztő kimondta a dátumot, meghűlt bennem a vér. Kérdeztem, hogy nem tudna-e nálam tapasztaltabb embert küldeni ehhez az ügyhöz, de azt mondta, hogy minden újságíró szabin van, én pedig úgyis ott lakom a helyszín közelében. „Folyik a nyomozás, menj oda, amilyen gyorsan csak tudsz. Estére fotót is szerzünk a roncsról” – tette hozzá.

Előtúrom a sajtóigazolványomat a fiók mélyéről. Általában nincs rá szükségem. Valahogy sose kérik tőlem, amikor cikket írok a helyi pétanque-bajnokság legszebb versenyzőnőjének megválasztásáról.

Nem kedveltem Clotilde Marais-t. Minden valószínűség szerint féltékeny voltam rá, arra a két hosszú, izmos combjára, amivel akkor régen átkulcsolta Étienne derekát. Látom magam előtt: egy alacsony kőkerítésen ül az út mentén, Étienne előtte áll, csókolóznak. A csaj rövidnadrágban, két lába a fiú dereka köré fonva. Mezítláb van, a szandálja, amely persze aranyszínű, a járdára dobva. A vörösre festett lábkörmei egyszerűen tökéletesek. Az a nő maga a két lábon járó nőiesség. Szívesen letaszítanám arról a kőkerítésről. Hogy a helyére üljek. Hogy én legyek ő. De persze nem csinálok semmit. Elosonok mellettük visszafojtott lélegzettel.

Azon a nyáron tűnt el, amikor betöltötte a tizennyolcat. Az egész várost felbolygatta az eset. Hogyan is mehetett el egyetlen búcsúszó nélkül? Igaz, engem nem lepett meg a dolog, az a csaj mindig is nagyravágyó és titokzatoskodó volt, alig barátkozott valakivel.

Jó volna felhívni Ninát az állatmenhelyen, hogy beszélgessünk erről az egészről. De nem fogom felhívni, soha, nem. Hirtelen felindulás volt, ellenállok neki.

Étienne jut eszembe, el sem tudom képzelni, mit érez majd, ha megtudja.

4

Az 1986–1987-es tanév volt az egyetlen, amikor Antoine Py tanár úr év közben bűnbakot váltott.

1955-től 2001-ig minden tanévben, rögtön az elején igyekezett gyorsan rátalálni az az évi áldozatára, és ezt a kisded játékot meglehetősen élvezte. Lélekben már akkor felkészült rá, mikor még csak keresztrejtvényt fejtett Sables-d’Olonne-ban, ahol a nyarakat töltötte.

Szőke legyen, barna vagy vörös? Egy bukott égimeszelőt válasszon vagy egy betoji nyápicot? Mindenképpen olyan kell, akitől már első ránézésre is a falra mászik. Attól, ahogy ül a padjában, attól, hogy olyan idegesítően hangzik a szájából a tanári felszólításra elrikkantott „jelen!”, mintha a villa foka csikorogna a tányér alján.

Csak a fiúk érdekelték, a lányok nem. Legszívesebben átbogarászta volna az összes fiú személyi anyagát. Órákon át böngészett, ha kellett. Mennyire szeretett kutakodni a keresztnevek, vezetéknevek, családi állapotok tömkelegében! Milyen élvezettel csócsált minden információmorzsát! Úgy leskelődött, mintha egy kivilágított szobába kukucskált volna befelé az ablakon át a kinti sötétből.

Mi az apa és az anya foglalkozása? Soha nem választott olyan diákot, akinek a szülei fejesek voltak. Ez mentette meg Py tanár úr karmaiból Étienne Beaulieu-t azon a bizonyos első iskolai napon, 1986-ban. Ha Py tanár úr nem tudta volna, hogy a fiú szülei nagykutyák, akkor az első megszólalása után egész évben őt csuklóztatta volna. Méghogy feláll és beszélni kezd engedély nélkül, hohó, hát mire vetemedne később?!

És soha nem választott muzulmán diákot, messziről elkerült minden egyes „Alibabát”, ahogyan a muzulmán fiúkat oly gúnyosan nevezte szigorúan megválogatott barátai körében, akik hozzá hasonlóan tanárok voltak az övéhez hasonló iskolákból, és akikkel nyaranta oly derűsen eltársalgott Sables-d’Olonne kávéházainak teraszán. Antoine Py tanár úrnak egyetlen barátja sem akadt La Comelle-ben, tanári foglalkozása révén mégis bizonyos rang övezte, ami tiszteletteljes távolságtartással párosult.

Miután megszűrte a diákállományt a szülők társadalmi státusza és származása alapján, Py tanár úrnak három nap elegendőnek bizonyult arra, hogy a többé-kevésbé állandónak tekinthető kritériumai alapján megtalálja a lehetséges áldozatát: a választása általában egy tökkelütött, lassú felfogású, bizonytalanul tébláboló, gyűrött ingű, hájas kis hülyére esett, mindig olyasvalakire, aki már ránézésre is idegesítően szerencsétlen idióta volt.

Igaz, olyasvalakit is könnyen kiszúrhatott magának, aki az ő szemében nagyképűen magabiztos és pökhendi volt. Az ilyennek nagyon szerette letörni a szarvát.

Megkereste a leggyöngébb láncszemet.

Mindig is általános iskolában tanított, a felső tagozatban, amit az „utolsó állomásnak” nevezett a középiskola, az oktatási rendszerünk „e nagy szemetesládája” előtt. Úgy érezte, a munkája annyit ér, mint szennyvízcsatornán a díszkő burkolat. Vagy ahogy a feleségének szokta mondani vacsora közben, a levesét kanalazva: „ilyen erővel a nagybőgőbe is hugyozhatnék”.

1986 szeptemberében Py tanár úr választása egy bukott diákra, Martin Delannoy-ra esett, aki diszlexiás volt és logopédushoz is járt a beszédhibájával, de nem abban lelte örömét, hogy az egész osztály füle hallatára hangos olvasásra kényszerítette a fiút, ó, nem, az unalmasan egyszerű, nem elég perverz és főleg túl kockázatos lett volna, mivel arra mindig gondosan ügyelt, hogy ne hangolja maga ellen a szülőket, egyszerre az összes szülőt; őt csak az érdekelte, hogy mi hangzik el otthon az iskolai dolgokról, amikor a gyerekeknek otthon megeredt a nyelve az esti raviolijuk felett üldögélve. Ezért aztán Py olvasás helyett inkább a táblához hívta ki Martin Delannoy-t, és megoldhatatlan matekfeladványokkal kínozta hosszú-hosszú délelőttökön át.

Közben persze hamiskás mosollyal próbálta leplezni azt a kéjes örömöt, amit a reszkető gyerek rettegése, sápadt bőre, a halántékán és a homlokán remegő izzadságcseppek látványa keltett benne, meg a könnyeké, amiket a fiú sokáig igyekezett ugyan visszafojtani, de aztán nem bírt velük, és az első csepp könny, a sokáig visszafojtott fájdalomból kiserkent kristályosan áttetsző vércsepp lepottyant a katedra deszkájára, majd úgy megindult a könnypatak azon a megkínzott arcon, mintha valóságosan is átszakadt volna rajta egy gát, Py tanár úr pedig negédesen így szólt: „Ülj vissza a helyedre, kisfiam, majd bent maradsz a szünetben, én pedig mindent elmagyarázok.”

Ritkán kiabált, általában vészjóslóan mézesmázos volt, azután minden átmenet és figyelmeztetés nélkül kitört (mert az egyik diák beszélgetett az órán, mert a felesége előző este inkább befordult a falnak, mert reggel valaki nem adta meg neki az elsőbbséget), rávetette magát valakire, és a grabancánál fogva elemelte a földtől. Egyetlen rossz szó, egy oda nem illő megjegyzés, egy kis kuncogás, fecsegés, egy kis elbambulás vagy ásítozás, és Py tanár úr úgy elbődült, hogy abba beleremegtek nemcsak a terem falai, de még az udvaron álló hatalmas gesztenyefák is.

A szülők nem panaszkodtak rá, hogy’ is panaszkodtak volna, hiszen az ő osztályában mindenkinek mindig javult az átlaga. Amikor szóba került, a szülők áhítattal ejtették ki a nevét, „ah, a Py tanár úr! – mondták elégedett mosollyal –, hozzá jár a gyerek!”

Tanév végén mindig sok ajándékot kapott, amit ő szerényen és meghatottan fogadott, miközben egyre csak azt ismételgette, hogy „ugyan már, hiszen csak a munkámat végzem”.

Az igaz, hogy elképesztően precízen és világosan tanított. Képes volt órákig magyarázni valamit, míg meg nem értette az utolsó tökfej is. Akkor is, ha ehhez újra és újra el kellett mondania az elejéről mindent. Akkor is, ha újra és újra le kellett másoltatnia az anyagot, addig, amíg meg nem értette mindenki egyszer s mindenkorra. Akkor is, ha ehhez lepedőnyi hosszúságú házi feladatokat adott, amikre nemcsak a hétköznap esték mentek rá, de még a teljes vasárnapok is.

Mindent összevéve nagyszerű tanár volt, úgyhogy megengedhette magának, hogy bűnbakot tartson, és rajta vezesse le a felesleges gőzt. Nagyszerű eredményeire való tekintettel még az iskola vezetője, Avril igazgató úr is szemet hunyt a kevéssé szokványos módszerei felett.

Az 1986–1987-es tanévben tehát Martin Delannoy volt a kiszemelt áldozat, egészen addig a márciusi napig, amikor – közvetlenül a nagyszünet előtt – kiosztották az osztályképeket. Minden diák kapott egy borítékot, benne a saját fényképével, amit egy kis naptárba illesztettek, mellé egy könyvjelzőt, egy üdvözlőkártyát és egy árcédulát a fotó áráról.

Aznap délelőtt Adrien Bobin és Martin Delannoy szünetre a tanteremben maradt, hogy befejezzék a leckéjüket a többes szám szabályairól, Py tanár úr pedig kávézni ment a tanári szobába, és 11 előtt pár perccel, röviddel az órakezdés előtt tért vissza.

Hangtalanul nyitott be. Imádott a diákok mögé osonni, hogy aztán a frászt hozhassa rájuk. Martin Delannoy-t figyelte, ahogy az orrát mélyen a füzetbe dugva, a szája szélét nyalogatva másolja a leckét. Py tanár úrnak majdnem kicsúszott a száján egy megjegyzés arra vonatkozóan, hogy Martin Delannoy-nak miképpen is kellene tartania a tollát, amikor a figyelme hirtelen Adrien Bobinre terelődött. És akkor felhorgadt benne valami. Az alacsony, szőrös embert mintha jeges karddal szúrták volna át, s perverz, néma dühe egyetlen pillanat alatt úgy csapott át Delannoy-ról Bobinre, mint a villámlás. Szinte látszott az elektromosság balról jobbra hajló íve a két gyerek között.

Adrien felnézett, és amit látott, az a sötétség volt Py tanár úr szemében. A szemüvege mögött őrült vihar gomolygott, és készült rászabadulni. Egy fenyegető és halálos vihar. Az a fajta, amely emberéleteket követel. Adrien azonnal tudta. Lesütötte a szemét, és ismét munkához látott, de akkor már elkésett.

5

2017. december 6.

Harangszót hallok a távolból. Délután van, ha a harangok ilyenkor szólnak, akkor valakit temetnek. Méghozzá egy idős valakit. Ha fiatal volna, akkor a hír benne volna az újságban, és tudnám. De itt már csak öregek laknak. A két általános iskolából, a Pasteurből és a Dantonból már csak egy maradt, és ki tudja, hogy az is meddig? Ha egy gyár szélnek ereszti a munkásokat, akkor velük együtt a gyerekek is eltűnnek. Húsz éve itt más sem történik, csak elbocsátás és idő előtti nyugdíjazás. Az autóalkatrészeket gyártó Magellan cégnek 1980-ban itt háromezer alkalmazottja volt, ebből 2017-re háromszáznegyven maradt. A kegyelemdöfés 2003-ban történt, amikor a Damamme szállítmányozási csoportot eladták, majd pár évre rá máshová telepítették át.

A hársfám ázik az esőben.

Egy kézirat korrektúráján dolgozom, amíg várom, hogy befussanak az újabb infók a lecsapolt tóban megtalált autóról. Autunbe szállították, a zsaruk nem engedtek a közelébe. Jobb híján csináltam pár képet a karosszériáról. A ma reggeli újságban csak egy rövidke anyagom jelent meg az esetről, de ha tényleg emberi maradványokat találnak a kocsiban, akkor ebből első oldalas, vezető hír lesz. Az az érzésem, hogy a nyomozók most különösen óvatosak a sajtóval, úgy bánnak az újságírókkal, mint a hímes tojással. Kiszivárgott információk szerint csontok vannak az autóban. Nem tudom elhessegetni magamtól a gondolatot, hogy Clotilde Marais csontjai.

Miközben a régi holmijaim között szortíroztam, találtam egy hajdani képet az osztályunkról és őt is felismertem rajta. 1987-ben voltunk ötödikesek, Clotilde tehát nem lehetett több tizenegy évesnél. De nem emlékeztem rá, hogy a mi osztályunkba járt. Megdöbbentem, amikor megláttam a gyerekkori arcát. Miután eltűnt, sokáig az ő fotója lógott a helyi üzletekben, de mivel egy szemtanú később azt állította, hogy egy este látta őt a helyi vasútállomáson, már nem keresték tovább, mindenki azt hitte, elment és nem akarta tudatni senkivel, hogy hová.

Azon a régi képen Py tanár úr is rajta van a szürke tanári köpenyében, meg a B trió szorosan egymás mellett. Beaulieu, Beau, Bobin. Én a második sorban állok, de csak egy kis senki, aki vagyok, balról a negyedik, egy áttetsző, láthatatlan senki, aki mintha ott sem volna. A Pasteur iskolában ez volt a mi „Py-tanévünk”, ami azzal kezdődött, hogy Nina, Étienne és Adrien örökre egymásra talált alig tíz perccel az első becsengetés előtt. Úgy viselkedtek, mintha rajtuk kívül senki sem lett volna az osztályban. Bújtak egymáshoz, mint az egy alomban született kutyakölykök, holott tizenegy évesen a legtöbb lány még lányokkal, a legtöbb fiú még fiúkkal barátkozik. Ők hárman pedig egyáltalán nem hasonlítottak egymásra. Sem testben, sem lélekben.

Nina folyton fáradt volt, mert későn feküdt le. Azt beszélték róla, hogy a postás nagyapjának segít a másnapi lapokat szétválogatni utcák és városnegyedek szerint, de ez nem volt igaz, az újságokat a postán szortírozták. Nina azért feküdt le későn, mert éjszakába nyúlóan rajzolt. Az ujjai mindig piszkosszürkék voltak a szénceruzáktól. Akármennyire tisztogatta és súrolta a kezét, mindig piszkosak maradtak a körmei.

Imádtam azokat a kis táskákat a fáradtságtól kialvatlan szeme alatt. És irigyeltem. Irigyeltem, mert a kialvatlansága felnőttessé és komollyá tette. Szerettem volna ellopni azokat a kis táskákat a szeme alól, szerettem volna ellopni felnőttes fáradtságának az összes jellegzetes jegyét. Szerettem volna ellopni tőle mindenét: a kis orrát, a tekintetét, a fejtartását, a mosolyát.

Már kislányként is éppen olyan volt, mint Audrey Hepburn. Később még inkább, csak akkor már szomorúbb. Igaz, Audrey szeme sarkában is mindig megcsillant egy kis melankólia, de Nina szomorúsága az övénél sötétebb volt. Mélyebb, feketébb. Még gyerek volt, de úgy tűnt, átment már mindenen. Senki sem ismerte az apját, de úgy sejtettük, észak-afrikai vagy dél-itáliai lehetett, a barnaságát Nina tőle örökölhette, az anyjának ugyanis, legalábbis azt beszélték, vörös haja és zöld szeme volt, Ninának viszont olyan ébenfekete volt a szembogara, hogy egybemosódott a pupillájával.

A B trió mindig együtt, csakis hármasban járt iskolába, olyankor még Étienne és Adrien is gyalog ment, a fiúk a gördeszkáikat az estékre, a szabad szerda délutánokra és az iskolai szünnapokra tartogatták.

Nina nagyapjával a munkásnegyedben húzta meg magát egy téglából felhúzott egyenházban, amilyenből ott tizenkettő volt egy tucat. Az egyforma sorházak mögött egyforma kis konyhakertek sorakoztak, amelyek nyaranta ellátták az egész családot zöldséggel, sőt még a szomszédoknak is jutott a termésből, ha jó volt a szezon.

Adrien egy hatvanas években épült, négyemeletes lakóház legfelső szintjén lakott az anyjával, Joséphine-nel egy háromszobás lakásban.

Étienne egy százéves fákkal övezett kertben álló, gyönyörű családi házban élt a szüleivel és a kishúgával, Louise-zal. A bátyja, Paul-Émile akkoriban már Dijonban tanult.

Ninát egy öregember nevelte.

Étienne egy öregember fia volt.

Adrien meg az apja nélkül nőtt fel, az anyjával, aki lélekben még mindig hatvannyolcas diáklázadó volt, és a „Say It Ain’t So, Joe” című dalt bömböltette Murray Headtől, miközben cigarettával a szájában tisztogatta a lakás ebédlőjének ablakait.

Mindhárman közel laktak az iskolához, és mindhármukat ugyanaz az álom éltette: el innen, mihelyst felnőnek. Mielőbb elhúzni ebből a poros kisvárosból, és elmenni egy forgalmas, zajos és lüktető nagyvárosba, ahol éjszaka is élet van és fény, ahol mozgólépcsők és kirakatok vannak, meg idegen emberekkel tömött járdák, tele csupa külföldivel, akiknek egy szavát sem érteni.

Az iskolában folyamatosan együtt voltak, mindig hármasban a szünetekben és a menzán, de együtt maradtak az iskola után is. Ugyanazokat a dolgokat találták viccesnek. Találomra felcsapták például a telefonkönyvet és elváltoztatott hangon asztalt foglaltak valamelyik étteremben, a tévében a Magnum-ot és a Fame-et nézték a lesötétített szobában, ahová jó előre bekészítették a nassolnivalót, Mastermind színkirakóst játszottak, torpedóztak kockás füzetben, Tintin képregényeket olvastak Nina ágyán heverve, és amikor a fiúk azt mondták, hogy „oké, akkor a képregényolvasásnak ezennel vége”, akkor Nina megvárta, míg befejezik a mondatot, és amikor elhangzott, hogy „vége”, akkor, de csakis akkor, lapozott a könyvben, és olvasott tovább.

Imádták ijesztgetni egymást, rémhistóriákat mesélni, a bevásárlóközpontokban bűzlabdacsokat hajigálni, a saját hangjukat magnóra felvenni, rádiós műsorvezetőset játszani, aztán a felvételt visszahallgatva jól kiröhögni egymást. Étienne volt a főnök, Nina a szív, Adrien pedig követte őket tűzön-vízen át.

Szertartásos együttléteiket csak Nina asztmás rohamai szakították meg, így hát mind a hárman szenvedtek a szeszélyes hörgőktől. Hiába volt ott a Ventoline, egyes rohamok akár órákig is eltartottak, és a nehezen, sípolva lélegző Nina ilyenkor szívesebben maradt egyedül.

Adrien és Étienne szépen hazabandukolt ilyenkor. Adrien olvasásba merült, vagy azon tűnődött, amiről hármasban beszélgettek, Étienne pedig gördeszkára pattant, vagy Louise-zal, a húgával a tévé elé telepedett és megnézte az éppen futó ifjúsági sorozat következő részét.

Nina volt az, aki összetartotta a triót. Nélküle Adrien és Étienne nem is találkozott egymással. Vagy hárman voltak, vagy sehogy.

A két fiú azt szerette a lányban, hogy Nina sohasem ítélkezett mások fölött, pedig ez La Comelle-ben általános szokás volt. Nemzedékekről nemzedékre szálltak, öröklődtek a pletykák és a balítéletek. Nina az anyja kétes hírét örökölte, a városban ő volt „az a kis zabigyerek”. Adrien azonban, talán a gyámoltalan félénksége miatt, a kutyát sem érdekelte, kivéve persze Ninát, aki okosnak és titokzatosnak találta. Adrien anyját, Joséphine-t, aki a bölcsődében kapott munkát, a vagánysága és a hippisen hordott, hosszú szoknyája miatt szólták meg, úgy emlegették őket a fiával együtt, hogy „a két hippi”. Ami Étienne-t illeti, őt meg „úrifiúnak” csúfolták, afféle „burzsujgyereknek”. La Comelle-ben ugyanis nem vegyültek a népek, „nem őriztünk együtt malacot”, ez volt köztük az általános nézet. A munkásemberek tisztelték a másik munkást, a fejeseket már kevésbé, a gazdagabbak meg eleve gyanúsak voltak a gyerekeikkel, az „úrifiúkkal” együtt.

A trió moziba is mindig együtt ment és mindig az első sorba ültek. Itt tehát Adriennek nem kellett Nina mögé ülnie, mint a suliban, mert a moziban Nina ült középen, mellette Adrien jobbról, Étienne pedig balról.

Azon a napon, amikor A Paradicsom és a Pokol című filmet nézték meg, és elkövetkezett az a félelmetes jelenet, amelyben a szerelmes Ugolint alakító Daniel Auteuilt a szép és titokzatos Manon visszautasítja, Nina izgalmában egyszerre ragadta meg mindkét fiú kezét. Azután sokáig, nagyon sokáig fogta a kezüket, még azután is, miután a szerelmes Ugolin elkeseredésében már rég fölakasztotta magát.

A Paradicsom és a Pokol maradt Adrien és Étienne legkedvesebb filmje, bárki bármit is mondott róla később. Ha valaki megkérdezte tőlük, hogy mi a kedvenc filmjük, azonnal rávágták, hogy A jedi visszatér.

De hazudtak.

6

2017. december 7.

Csütörtök, a heti nagybevásárlásom napja a szupermarketben. Ilyenkor mindig abban reménykedem, hogy összeakadok Ninával, de ez sosem jön össze. Megveszem a legszükségesebb dolgokat, aztán lemegyek a piacra. Ismét Ninára gondolok, hátha meglátom őt, belesek minden egyes autóba, amelyik elhalad mellettem, de semmi. Mintha rejtőzködve élne.

Miután megvettem a gyümölcsöket és a zöldségeket, beülök egy kávéra a templom melletti bisztró fűtött teraszára. A bevásárlókocsikat toló embereket nézem, a párokat, a magányos asszonyokat, az özvegyeket.

Kedvelem a pincérnőt. Nem ismer meg, de én tudom a nevét, ő Sandrine Martin. Együtt jártunk ötödikbe. Ugyanabba az osztályba, ahol a trió is tanult. Az volt a különös szokása, hogy a padlóra köpdösött. Az általános iskola után szakképzőbe ment. Csinos volt, most is az, de a sok bagó és a sok meló nyoma belevésődött az arcán és a szája szegletében húzódó ráncokba. Telente egy hosszú ujjú pulóverrel szokta elrejteni azt a kék sellőt, amit az alkarjára tetováltatott. A sellőt, ami soha életében nem lubickolhatott a kényelmes életben.

Néha kedvem támad elárulni neki, hogy „én vagyok az, Virginie”. De miért? Miről is beszélgethetnénk? Gyerekekről?

– Gyerek? – kérdezné.

– Nincs – válaszolnám. – És neked?

– Nekem kettő.

– Hány évesek?

– Tizenöt és tizennyolc.

– Régóta dolgozol itt?

– És te? Te mit keresel ezen a halott környéken?

Jobb az, ha Sandrine meg sem ismer. Mosolygunk, ő az asztalomra teszi az aznapi újságot, én meg hagyok neki 30 cent borravalót. Adhatnék 50 centet is, de az 1 euró 20 centes kávéért az túl sok volna. Felfigyelne rám.

– Viszlát.

Néha jó, hogy nem ismerjük meg egymást. Megnyugtatóbb érzés.

Hazafelé menet a régi sulim felé kerülök. Már régóta zárva van. Nem maradt meg belőle semmi, csak az azbeszt meg a léghuzat. Sokszor megrongálták, az önkényes lakásfoglalók fel is gyújtották, azóta néhány ablakban üveg helyett kartonpapír éktelenkedik. A környéket felverte a gaz.

A város szélén épült helyette egy új iskola, a Georges-Perec, az agglomerációból oda járnak a diákok.

A régi iskolám mellett általában úgy megyek el, hogy oda sem nézek, éppen úgy megszoktam már, mint az előző életemben az Eiffel-tornyot. De ma reggel, mikor elautóztam az óceánjáró hajóra emlékeztető, öreg épület mellett, amit a megkopott betontenger közepén magára hagyott a kapitánya, hirtelen lefékeztem.

Beletapostam a fékbe és félreálltam. A munkásokat figyeltem, akik éppen elkezdték a bontást, hogy az épületet eltöröljék a föld színéről. Tíz percig maradtam, néztem, ahogyan eltüntetik a múltat. Az épületelemeket a válaszfalakkal együtt olyan gyorsan szétkapták, mintha az egész építmény csak egy díszlet lett volna, nem pedig egy valóságos hely, ahol évtizedeken át tanítás folyt.

Néhány nap, és nem marad belőle semmi.

Eszembe jutottak azok az idők, amikor a tanulószobából figyeltem a harmadik emeletről az udvarra masírozó diákokat, és olyankor mindig arra gondoltam: száz év múlva halott lesz az összes.

Soha nem gondoltam volna, hogy régi iskolám falai ezeknél a diákoknál is hamarabb válnak az enyészeté.

Ebben a városban a Megellan-gyár leépítése és a Damamme szállítmányozási vállalat áthelyezése egész városrészeket néptelenített el. A múlt dicsőségét már csak két főút őrzi, ahol a modern világ utolsó hősei, avagy a „kisboltosok”, ahogyan a sajtó nevezi őket, mindent megtesznek érte, hogy a városközpont szíve továbbra is dobogjon. Ezen kívül itt most már mindent elborít a gaz. Gyerekkorom helyszíne a düledező falak, a lehúzott redőnyök, a rozsdás, megfakult cégtáblák, a mohával borított, repedezett betonjárdák világa.

Ahol egykor Adrien és Étienne gördeszkázott, az ma már a senki földje.

7

Attól a hétfői naptól kezdve, 1987. március 9-étől, amikor Py tanár úr gyűlölete Adrienre szállt, a fiú úgy számolta a napokat, akár egy rab várja a szabadulást. A tanításmentes szombat délutánokat, vasárnapokat, szerdákat és ünnepnapokat nem számolva Adriennek hatvanegy és fél napja volt hátra a nyári nagy vakációig.

Hatvanegy és fél nap folyamatosan görcsbe rándult gyomorral az osztályteremben, ahol ólomlábakon telnek a percek. Hatvanegy és fél nap, amikor az eltelt napot a naptárban minden este fekete filccel húzza át, minden erejét beleadva a satírozásba, hogy legalább attól megkönnyebbüljön kissé. A tűzoltóság naptárában satírozta ki a napokat, amelynek lapjain a lánglovagoknak a közúti balesetekkel, az árvizekkel és a tűzvészekkel vívott hősies harca elevenedett meg, és a képek hangulata tökéletesen egybeesett azzal, ahogy a tanára által zaklatott Adrien érezte magát.

Py tanár úr nem hagyta békén, a szünetekben sem hagyhatta el az osztálytermet, sőt tanítás után is bent tartotta még valamilyen ürüggyel. Hol azt rótta fel neki, hogy nem tanulta meg a leckét, hol azt, hogy rossz a helyesírása, úgyhogy újra- és újraíratta vele a feladatokat, hosszú szövegeket másoltatott és különböző mértani testeket rajzoltatott le vele, újra- és újra kikérdezte nyelvtanból a ragozást, az előtagokat, az utótagokat, majd leíratta vele százszor egymás után ezt a mondatot: „Az órán nem álmodozom.”

És 1987. március 9. után Adrien nem is álmodozott többé. Nem bámulta az előtte ülő Nina nyakát, haját, hajgumijait, ruháit, vállát, a hátát.

Py tanár úr örökké a nyomában volt.

Mihelyst úgy érezte, hogy Adrien azt hiszi, enyhül a nyomás, Py tanár úr kiparancsolta a fiút a tábla elé, hogy még jobban megalázza az osztály előtt. De hiába.

Egy visszahúzódó, félénk személyiség nem feltétlenül gyönge vagy gyáva. Nem feltétlenül adja meg magát a kínzás hatására. Adrien sohasem sírta el magát. Egyenesen a tanár szemébe nézett, és igyekezett megfelelni a legképtelenebb kérdésekre is, miközben Martin Delannoy, az első félév egykori pofozózsákja, végre lélegzethez juthatott. Még mindig nem akarta elhinni, hogy megtörtént vele a csoda, hogy a vész már nem az ő feje felett tombolt.

Esténként, miközben Py tanár úr odabenn még Adrient gyötörte, Nina és Étienne az iskola előtt, a járdán ülve várta a fiút, mint két hű társa a fájdalomban. Aztán hazáig kísérték. Adrien olyan rosszul volt, hogy görcsbe rándultak az izmai.

– De miért éppen téged szekál? – faggatta Nina állandóan, de Adrien mindig ugyanazt válaszolta:

– Egyszer majd elmondom.

– De mit? Mit fogsz egyszer elmondani?

Adrien azonban hallgatásba burkolózott.

Étienne segítőkészen megkérdezte tőle, hogy akarja-e, hogy kiszúrja Py tanár úr kocsijának a kerekeit, vagy inkább kutyaszart dobjon a postaládájába. „Tudom, hogy hol lakik…”, tette hozzá, de Adrien nemet intett. Azt mondta, hogy Py gyanút fogna, tudná, hol keresse a tettest, és még rosszabb lenne minden.

Adrien rendszeresen sírt álmában. Amikor fölébredt, csuromnedves volt a párnája.

Többé már nem olvasgattak Nina szobájában és be sem kapcsolták a tévét. Mintha a kedvenc sorozataik hősei egy csapásra meghaltak volna.

– Tönkreteszi a szerdáinkat…

– Az egész életünket! Azelőtt minden jó volt.

– A múltkor láttam a városban, elég szarul néz ki, azért hord köpenyt, hogy ne látszódjék a dagadt segge.

Majd mindhárman azt ismételgették: „Jöjjön már a nyár!”

A közös mozizások is ritkultak, ólomlábakon vonszolták csak magukat, mint a szünetekben, de amikor mégis eljutottak moziba, úgy ültek le, mint a régi szép időkben: Nina középen, Étienne a balján, Adrien pedig a jobbján.

Egy ilyen alkalommal nézték meg A nagy út című filmet Jean-Loup Hubert rendezésében, és Adrien akkor, aznap értette meg, hogy a művészet, a remekművek révén a legnyomasztóbb hétköznapokból is van kiút.

*

1987. május 4-én, amikor Py tanár úr észrevette, hogy a táskájából hiányoznak a kijavítandó dolgozatok, habozás nélkül Adrienre támadt, és a halálra rémült osztály szeme láttára ütlegelni kezdte, és azzal vádolta a fiút, hogy ő lopta ki a táskájából a dolgozatokat. Nina és Étienne egyszerre pattant fel, hogy megvédjék a barátjukat, de Adrien rájuk villantotta a szemét, és ez az egyetlen pillantása elég volt ahhoz, hogy mindketten azonnal visszaüljenek a helyükre.

Adrien képtelen volt elviselni a verést, bele is betegedett. Korábban soha senki sem ütötte meg. Bár a közönye láthatatlan, mégis kitörölhetetlen nyomot hagyott benne, az apja sohasem ütötte meg, és az édesanyja sem emelt rá kezet egyetlenegyszer sem.

Úton hazafelé Adrien megeskette Ninát és Étienne-t, hogy nem beszélnek a dologról. Mindketten felemelt kézzel tettek esküt.

Amikor hazaérkezett, Joséphine nagyon sápadtnak találta a fiát, aki annyira magába fordult, mintha nem is lett volna jelen. Az asszony igyekezett szóra bírni, de hiába. Ebéd után telefonált Ninának, megkérdezte tőle, hogy történt-e valami szokatlan az iskolában, mire a lány azt válaszolta, hogy „nem, nem történt semmi, semmi különös, csak a szokásos”.

Éjjel Adrien egész testében remegni kezdett, majd be is lázasodott. Az orvos hörghurutot állapított meg nála, ami súlyos tüdőgyulladássá fajult, néhány napra kórházba is került, az iskolából pedig három hétig hiányzott. Nina és Étienne minden áldott nap meglátogatta őt tanítás után. Lemásolták neki a leckét és átvették vele az aznapi tanulnivalót. Közben Joséphine az erkélyen elszívott néhány szál cigarettát, majd némi harapnivalót tálalt fel a gyerekeknek.

Joséphine helyenként ősz, sárgásfehér haja még őrizte eredeti szőkesége szépségét, kicsiny feje pedig egy rágcsálóéra emlékeztetett, arcvonásai azonban lágyak voltak és finomak. A tekintete is szelíd volt, de a pillantásában mindig ott bujkált a lágyság és a hitetlenkedés.

Nem igazán tudott mit kezdeni az életével, miután a szeretője, Adrien apja lelépett. A férfi sok mindent mondott és ígért Joséphine-nek, de a feleségét végül nem volt hajlandó elhagyni miatta. „Soha nem válok el, soha”, ezt kerek perec meg is mondta. Amikor Joséphine közölte vele, hogy terhes, mintha meg sem hallotta volna, nem látszott rajta sem harag, sem bosszúság, sem öröm. Aznap, amikor úgy ment el a várandós Joséphine-től, hogy elfelejtette közölni vele, többé be sem teszi hozzá a lábát, a nő éppen almás pitét készült sütni. A tésztától még vajasak és lisztesek voltak az ujjai, amikor a férfi a kezébe nyomott valamit. Fel sem fogta, hogy mi lehet az, míg meg nem látta rajta a számokat. Egy csekk volt. Terebélyes, zsíros ujjnyom került az aláírásra.

Sylvain Bobint legközelebb akkor látta, amikor a férfi a nevére vette a gyereket, és Joséphine-nek nem volt hozzá ereje közölni vele, hogy erre ő nem tart igényt. Már nem szerette. Korábban – a kiábrándulás, a gondolatban hozzá intézett trágár szavak és gyáva meghunyászkodások előtt – még vágyott rá, sőt várta és kívánta a férfit, de amikor az végül eljött, hogy elismerje magáénak az újszülöttet, Joséphine már csak némán tűrte, hadd menjen oda a bölcsőhöz, de ő maga arrébb húzódott tőle.

Aztán néhanapján olyan váratlanul állított be hozzájuk, mint egy rendőr. Mindig csengetett, mielőtt belépett, majd olyan tekintettel mérte föl a lakást, mint egy közterület-felügyelő. Ránézett a falakon lógó olajfestményekre, ellenőrizte, hogy nem csöpög-e a csap, megvizsgálta Adrien iskolai bizonyítványát, hagyott egy csekket az ebédlőasztalon, majd elment. Látszott rajta, hogy egyáltalán nem bántja a lelkiismeret.

Amikor Adrien kórházba került, az asszony felhívta a férfit. Tizenegy év alatt akkor először. Sylvain Bobin külföldön volt, Joséphine üzenetet hagyott neki a rögzítőn. A férfi visszahívta, közben a vonal megszakadt, Joséphine újra tárcsázott. Nagyobb az ijedtség, mint a baj, mondta, Adrien sokkal jobban van, csak egy csúnya hörghurut, ami elfajult.

Joséphine nézte, ahogy a három gyerek a még gőzölgő étel fölé hajol. Szerette a fia új barátait, különösen Ninát. Szeretett volna egy olyan kislányt, mint Nina. Egy szép babát sötétbarna szemekkel, két csillaggal a bájos pofikáján. Két olyan csillaggal, amik örökké ragyognak – gondolta.

Miután végeztek az aznapi leckével, Nina átölelte a két fiút, és miközben egymást szorosan átkarolva álltak, a lány elismételte új jelmondatukat: „Jöjjön már a nyár!”

Miután felépült és újra iskolába ment, Adrien ismét kiszámolta, hogy hány nap választja még el a szabadulástól. Kiszámolta, hogy a Mennybemenetel csütörtökét, a pünkösdhétfőt, a szerdákat, a szombat délutánokat és a vasárnapokat leszámítva harmincegy és fél napja van hátra.

Azt olvasta valahol, hogy ha azt mondjuk, hogy valakibe „belébújt az ördög”, az azt jelenti, hogy az illető természetfölötti dolgokra képes, és ő tényleg úgy érezte, hogy természetfölötti megpróbáltatást jelent felkelnie, meginnia a bögre meleg tejét, felöltöznie, elmennie a Pasteur iskolába, átvágnia az udvaron, fellépcsőznie, az osztályteremben a fogasra akasztania a kabátját, leülnie a helyére, már messziről megéreznie az ördög szürke tanári köpenyéből áradó kölniszagot és harmincegy és fél napon át állnia a szemüvege mögül rá leselkedő gonosz tekintetét.

Emberfelettinek érezte, hogy neki nincs apja, aki megvédené, aki megfogná a kezét, és azt mondaná: „ne félj, kisfiam, én majd vigyázok rád”.

A betegsége utáni első reggel az osztályteremben Nina és Étienne jelenléte sem nyugtatta meg az őrülten kalimpáló szívét. Azt hitte, menten becsinál, gyötrelmesen tekeregtek a belei, és gombóc volt a torkában.

Adrien aznap délelőtt olyan nehezen vette a levegőt, mintha sikerült volna elkapnia Nina asztmáját.

Ahogy meglátta, a tanár arcán széles mosoly jelent meg, a hangja mézesmázosra váltott. Aznap Adriennek nem kellett kimennie a táblához és büntetést sem kapott. A tanár nem egzecíroztatta sem a szünetekben, sem a tanítás után. Py megijedt. Ez volt az első alkalom, hogy a kiszemelt áldozata ágynak esett. Korábban valahogy érezte, meddig mehet el, és visszavett, még mielőtt gondok adódhattak volna.

Múltak a hetek. Adrien jó jegyeket kapott a dolgozataira, és a füzetében egyre szaporodtak a margóra piros tintával odabiggyesztett tanári bejegyzések: „nagyon jó; kiváló munka; jeles tanuló”.

Egy júniusi este, mialatt Py tanár úr az íróasztalnál dolgozott, Adrien önként bent maradt a teremben, mert nagyon föllelkesítette egy feladat. A diákoknak egy 12 voltos, forgólapátos elektromotort kellett összeállítaniuk úgy, hogy egy kis ventilátor lapjaira mágnest kellett szerelniük, és két lapocska segítségével rá kellett kötniük egy transzformátorra. Adrien annyira belelkesült, hogy még egy fehérre festett, kicsiny fapolcot is fabrikált, amire ráerősített három színes izzót. Mivel nem végzett este 6-ra, Py tanár úr, aki már menni akart, sietősen megkérte, hogy majd fejezze be a munkát otthon.

Adrien egész hétvégén ezen a szerkentyűn dolgozott, még egy kis kapcsolót is szerelt rá, amivel változtatni tudta az áramerősséget. Ninát teljesen lenyűgözte vele.

– Iszonyú okos vagy – mondta neki a lány.

– Ez nem okosság kérdése, ez fizika – válaszolta a fiú.

– Az ugyanaz – hagyta rá Nina.

Következő hétfő reggel, amikor Adrien, Nina és Étienne megérkeztek az iskolába, azt látták, hogy a komor arcot vágó Avril igazgató úr fogadja a diákokat az osztálytermük előtt. Az igazgató sorba állította őket, majd felszólította a tanulókat, hogy mindenki üljön le a szokott helyére, vegye elő a nyelvtankönyvet és kezdje el olvasni az utolsó leckét, méghozzá csöndben.

Py tanár úr nem volt sehol. Pedig tanári pályafutása alatt egyetlenegyszer sem hiányzott még munkanapon az iskolából.

A gyerekek némán bámultak egymásra, míg végül egyikük föl merte tenni a kezét és azt kérdezte:

– Igazgató úr, hol van Py tanár úr?

– Az irodámban – válaszolta Avril.

Csalódott moraj hallatszott a teremben. Hiszen már kezdtek reménykedni, hogy hazamehetnek, s majd bicajozhatnak, társasjátékozhatnak vagy tévézhetnek, igaz, hétfőn délelőttönként nem is voltak gyerekprogramok a tévében. Erre tessék, Py tanár úr mégsem lett emberrablás áldozata, nem, meg sem betegedett, s nem, nem is halott, ezek szerint ma mégis lesz tanítás.

És akkor Avril igazgató úr ránézett Adrienre, s azt mondta neki:

– Adrien Bobin, kérlek, gyere velem.

A neve hallatán Adriennek összeugrott a gyomra a hirtelen rátört idegességtől. Úgy állt fel, mint egy ártatlan elítélt, aki azt sem tudja, mivel vádolják, nyugtalan pillantást vetett Ninára és Étienne-re, majd mélyen lehajtott fejjel kiment a teremből az igazgató után.

Menet közben a járólapokat nézte a padlón. Jé, milyen hézagosan vannak lerakva. Igyekezett megszámolni a kőlapokat, hogy ne kelljen másra gondolnia. Egy, kettő, három, négy. Rossz érzés fogta el. Miért tűnt el Py tanár úr? És miért hívta őt magával az igazgató? Miért éppen őt egyedül?

Nagyon rosszul érezte magát.

Amikor Avril úr és Adrien belépett az igazgatói irodába, amelyet egy régi tanulószobából alakítottak ki úgy, hogy bevittek egy dossziékkal tömött szekrényt, egy telefonkészüléket és egy írógépet, Py tanár úr már valóban ott volt. Keresztbe rakott lábbal ült, és nem volt rajta a szürke tanári köpenye. Égszínkék inget és műszálas szövetnadrágot viselt. Adrien most először látta őt utcai ruhában.

Py nem emelte föl a tekintetét, nem nézett Adrienre, még akkor sem, amikor az ráköszönt. Egyfolytában az igazgatót nézte mosolyogva, mintha Adrien a világon sem volna.

– Jól van, térjünk is a tárgyra: Py úr arról értesített engem, hogy te loptál az iskolai eszközök közül.

Adrien először semmit sem értett. Próbálta elkapni Py tanár úr tekintetét, de ő mereven az igazgatóra szegezte a pillantását.

– Amint te is tudod, az iskola tulajdonát képező felszereléseket és technikai eszközöket az intézmény területéről kivinni szigorúan tilos. Ez benne foglaltatik az iskola házirendjében.

Adrien egy szót sem volt képes kinyögni. Megvádolták lopással, Py legyőzte őt és a játszmát megnyerte. Érezte, hogy mindjárt kicsordulnak a könnyei. De nem, ó, nem, az ő könnyeit Py nem kaphatja meg ilyen könnyen. Vissza is fojtotta a keserű sírást azonnal. Kínjában az egyik karjába mélyesztette a körmeit. Most csak egyvalami segíthetett rajta, egy apróság. Nem, nem is apróság volt az, hanem egyenesen bizonyíték. Érezte, hogy visszanyerte az önuralmát, fellélegzett, a szíve már nem kalapált, és megnyugodott. A szobában először enyhe, majd egyre szúrósabb szag terjengett olyan erővel, hogy lehetetlenség lett volna elnyomni: az izzadság bűze volt. Py büdös volt. Áradt belőle a hazugság szaga.

Az igazgató szakította félbe gondolatait.

– Ez minden? Ennyit tudsz felhozni mentségedre, Bobin?

A hallgatása ellene szólt. A hallgatás néma beleegyezés. A tanév végéig szóló büntetés elfogadása, miszerint az egész osztály előtt bejelentették, hogy lopott, majd a leghátsó padba ültették, egy mindig jéghideg radiátor mellé. Nem kapott intőt, sem más írásbeli figyelmeztetést, mivel jó tanuló volt, az ellopott holmit pedig még aznap visszaszolgáltatta. Csak három színes izzó volt, meg néhány elektromos vezeték, értéktelen semmiségek, valóságos piaci ár nélkül. A büntetés maga, ez volt a lényeg. Csak kreálni kellett hozzá valamit.

Amikor Joséphine megtudta, hogy mi történt, rögtön a tettek mezejére akart lépni, hogy elmondja az igazgatónak: hamisan vádolták meg a fiát.

Adrien azonban ellenkezett.

– A tanár úrnak igaza van, tényleg kicsempésztem a cuccot – mondta.

– Hülyének nézel? Miért véded?

– Még több mint tizenkilenc nap van hátra a nyári szünetig.

– Akkor felhívom apádat!

– Nekem nincs apám! Szarik a fejemre! Ha felhívod, világgá megyek! Esküszöm, hogy meglógok! És nem látsz soha többé!

Az anyja erre nem tudott mit mondani. De végül nem hívott fel senkit. Sem Sylvain Bobint, sem az iskola vezetését.

Joséphine hitt a fiának: Adrien tényleg képes lett volna örökre eltűnni. Ezt mindig is tudta róla, megérezte. Olyan volt ez, mint egy lappangó fenyegetés. Ez a gyerek hordozott magában valami súlyosat, valamit, ami egyáltalán nem volt jellemző a gyerekkorra. Adrien sohasem volt meggondolatlan. Kedves volt, de megfontolt. Soha nem kellett utasítani, hogy csinálja meg a leckéjét, mossa meg a fogát, terítsen meg, vagy segítsen kitakarítani a lakást, mindent megtett magától. Az anyja nagyra értékelte benne, hogy gyakran és felhőtlenül nevetett, és hogy át tudta adni magát az örömnek, különösen Ninával és Étienne-nel, amikor egy vígjátékot néztek a tévében. Mindig két lábbal állt a földön. Olyan volt, mint egy felnőtt férfi, csak még 35-ös cipőt viselt.

Attól a naptól kezdve Adrien gyanakvó természetűvé vált másokkal szemben, mert mindenkiből kinézte a romlottságot. Soha többé nem bízott meg senkiben.

Ez volt az a tanév, amely megajándékozta két baráttal, de elvette tőle az ártatlanságát.

8

2017. december 8.

Torokgyulladásom van, sállal bugyoláltam körbe a nyakamat. Megfájdult a torkom a csendtől, az egyedülléttől.

Ez nem az a nap, amikor kutyakaját szoktam hozni, s most mégis leraktam harminckilónyit a menhely bejárata elé. Szokás szerint hallom, de nem látom az állatokat. Szokás szerint megjelenik a magas, megtermett, borostás fickó, és azt morogja:

– Kösz a nevükben is.

– Nina itt van? – kérdezem.

A nagydarab fickó egy pillanatra megáll. Egy szerkesztő ezt a „megáll”-t biztosan kijavítaná arra, hogy „megtorpan”. Azon kívül, hogy jó napot és viszlát, általában nem szoktam neki mondani semmit. Gyorsan meg is gondolom magam, inkább nem hagyok neki időt arra, hogy válaszoljon, és elindulok az autóm felé. Érzem, hogy néz utánam. Sután intek neki búcsúzásképpen. Mi üthetett belém, nem is tudom.

Össze vagyok zavarodva, az biztos. Mindenféle érzés kavarog bennem.

Az elbontott iskolaépülettől, a régi osztályfotótól, az álmaimban gyakran, például tegnap is felbukkanó emlékektől, amelyek arról szólnak, hogy visszatérek oda. Nináék házába. A temetés napja volt, estefelé. Emlékszem az ijedtségre, a kábult döbbenetre, a kimért, lassú mozdulatokra, Étienne-re, a halálsápadt arcára, a karikás szemére, a szuszogására, és Ninára, aki nem volt ott, mert máshol dugatta éppen magát.

De ennél sokkal jobban felkavar, hogy a tó medréből előkerült kocsiban tényleg találtak egy csontvázat. Helyes volt az infó. A zsaruk most vizsgálják, hogy ki lehet a halott. Nem tudom, hogy miért, de a hírt az újságban egyelőre még nem írhatom meg.

Igaz, elmondani sokkal jobban szeretném. Ninának.

*

Nina az íróasztalánál dolgozik. A tolla végét rágcsálja.

Pocsék egy nap a mai. Két befogás. Vadászkutyák. Csip nincs. Tele bolhákkal. De két hónapja egyetlen befogadás sem volt. Ráadásul egy önkéntes elhúzta a csíkot. A sok szarból szerencsére kiragyog egy reménysugár: az öreg Bob érdekel valakit. Négy éve került ide. Tizenhat szezon a betonplaccon. Az illető, aki telefonált miatta, azt mondta, ma délután három körül megnézné. A menhely honlapján szúrta ki Bob fotóját és megtetszett neki. Nina kutyanyilvántartó gazdikeresője majdnem olyan hatékony, mint egy randihonlap.

Elmosolyodik. Ki kellene próbálnia, hogy milyen egy randihonlapon ismerkedni, csak hogy el ne felejtse, mi is az a randi. De már maga a gondolat is taszítja, hogy egy vadidegen pasival találkozzon valahol egy helyi bisztróban. Különben is, La Comelle-ben számára nincsenek is vadidegen pasik. A maga korabeliek közül mindenkit ismer. Már mind megházasodtak, megsárgult a foguk a cigitől, isznak és már régen kihízták a sportmezüket. Felnevet. Azért ez jó érzés, nevetni. Ilyenkor mintha fény áradna szét benne legbelül. Igen, mosolyogni és nevetni, ezt kell csinálni, hogy ki lehessen bírni.

Christophe lép be az irodába, tölt magának a kihűlt kávéból és belemárt egy vajas zsömlét.

– Megint itt volt az a nő, aki a kutyakajákat szokta hozni. Sose mond semmit, de most megkérdezte, hogy itt vagy-e. Ismered? – kérdezi.

Nina felnéz a papírjaiból. A tekintete megfakul.

– Igen, jól ismerem.

– Tényleg? – lepődik meg Christophe. – Ki ez?

– Egy kísértet – válaszolja Nina, majd veszi a kabátját, és az ételraktár mellett lévő állatkórterem felé veszi az irányt. Van ott egy Orlan nevű kutya valószínűleg coryzafertőzéssel. Meg kell gyógyítani, mielőtt a többieket is megfertőzné.

9

1987. július

– Adrien, szerinted azért jött meg nekem ilyen korán, mert az anyám egy kurva?

– Ugyan már, Szent Teréznek is megjött tízévesen, mint neked.

– Szent Teréznek?

– Igen.

– Biztos vagy benne?

– Igen. Az Élet és Tudomány-ban olvastam.

Adrien és Étienne éppen Ninát kísérik orvoshoz. Tegnap óta nem látták egymást, mikor az uszodából Nina váratlanul és szélsebesen elhúzta a csíkot. A két fiú gördeszkázik, Nina pedig gyalogol, a fiúk a lány lépteinek ütemére lökik előre magukat.

Ninának tegnap óta nem áll el a vérzése. Felhívta Lecoq doktort, bemutatkozott és időpontot kért. Egy igazi időpont az orvoshoz Nina Beau névre. A rendelőben jól ismerik. Rendszeresen jár oda az asztmája miatt. De ez az első alkalom, hogy egyedül jelentkezett a háziorvosánál. Máskor a nagyapjával szokott menni. Emiatt most rossz érzés fogja el.

– Megmondtad a nagypapádnak? – kérdezi Étienne.

– Dehogyis – válaszolja bosszúsan a lány.

– És uszodába mehetsz?

– Nem, dehogy.

– És meddig tart ez az egész? – kérdi idegesen Étienne.

– Nem tudom. Kábé hat nap. De attól ti még elmehettek.

– Nem hagyunk magadra! – csattan fel Adrien.

Étienne felvidul:

– Akkor kölcsönözzünk videókazettákat! A kertészünk és a szakácsnő, madame Harague is szabin van, miénk az egész ház!

– És a tesód? Őt nem fogjuk zavarni? – kérdezi Nina.

– Á, ő sosincs otthon.

Amikor megérkeznek a rendelő elé, Nina arra kéri a fiúkat, várják meg odakint.

– Nem akarod, hogy bemenjünk veled a váróba?

– Nem, nem akarom. Inkább egyedül megyek.

A rendelő mellett van egy kertészet, a fiúk begördülnek a parkolójába és a kamionbeállókat jelző, festett csíkok között szlalomoznak. Nagy lendülettel ugratnak, amiben Étienne sokkal ügyesebb és bátrabb, mint Adrien. Gyorsabb is. Úgy tűnik, mintha repülne a deszkájával. Adrien azt gondolja, úgy néznek ki, mint egy tanár és a tanítványa. Egy profi és egy kezdő. Étienne tökéletesen ura a testének. Mozgékony és rugalmas, ráadásul újabban akkorát nőtt, hogy két fejjel magasabb lett, mint Adrien. Mindegy neki, hogy vízben úszik vagy szárazföldön gördeszkázik, biztos egyensúllyal és szép mozdulatokkal halad. Micsoda látvány, ahogy sprintben átússza a nagymedencét.

Adrien kénytelen elfogadni a megmásíthatatlan tényt: nem születünk egyformának.

Próbálja Étienne-t utánozni, de csak a sebek, horzsolások szaporodnak a térdén és a könyökén, ráadásul a csuklója is fáj. Megáll, hogy bekösse az egyik cipőfűzőjét, amikor a hátában, mintha egy kés állt volna bele, egy szúrós pillantást érez. Hátrafordul és beleszédül abba, amit lát. Mintha gyomron rúgták volna, a lélegzete is elakad.

Ő az. Alig háromszáz méterre tőle. Vajon mennyi ideje figyelheti a fiúkat? Talán követte is őket? Egy negyedmásodperc sem telik el, a férfi bevágja a kocsija ajtaját, elindul a kertészet bejárata felé és belép.

Mintha gát szakadna át benne, olyan erővel tör fel Adrienből egy furcsa, vad és ismeretlen érzés, és mintha megmozdulna benne egy felbőszült, idegen ember, aki eddig a félénksége falai mögé rejtőzött, s aki most elérkezettnek látta az időt, hogy ledöntse ezeket a falakat. Egyszerre csak előtör belőle mindaz, amit eddig Py tanár úr előtt elnyomott.

Adrien ekkor elrúgja magától a gördeszkát, és megindul, és nem is válaszol Étienne kérdésére, hogy hová megy, hanem átrohan a parkolón, és belöki a kertészet hatalmas, lomha ajtaját, ami visszafelé taszít rajta egyet, de Adrien nem törődik vele, csak megy előre, a teste önálló életre kel, és a combizmai úgy megfeszülnek, mintha áramot vezettek volna beléjük.

Benéz az első sorba: senki. A következőben sem látja. Adrien úgy lohol Py nyomában, mint egy véreb, aki rákapott a vad szagára. Egy eladó rámosolyog:

– Szervusz, fiacskám.

Adrien meg sem hallja, a szíve a torkában dobog, úgy foglyul ejtette a saját indulata, mint a háló a levegő után kapkodó halat. Az osztályterem szagát érzi, a papírét, a ragasztóét, a krétáét és a verejtékét.

És a harmadik sorban megpillantja. Vetőmagokat válogat a kertjébe, az arcán a jól ismert mosoly, amit reggelente mindig az arcára aggat, mielőtt elindulna otthonról.

Adrien tökéletesen ismeri ezt a mosolyt, még mindig erre riad fel éjjelente.

Py tanár úr nem is látja, hogy Adrien támadásba lendül, az ütés telibe találja az arcát. Kicsi az az ököl, egy tizenegy éves, nem is túl nagy növésű fiú ökle, de annyi elfojtott indulat és fájdalom feszül benne, hogy az ereje pusztító, mint egy közvetlen közelről leadott lövésé.

Összezúzza a tanár szemüvegét, és az éles szilánkok meg is vágják. Py orrából dől a vér, a látása elhomályosodik. Aztán olyan rúgást kap a tökébe, hogy beleszédül. Előregörnyed, összecsuklik, Adrien pedig elborulva üvölt és üti-vágja, ahol éri. Egy eladó megragadja, de Adrien nem hagyja magát, olyan pokoli erővel harcol, mint egy démon.

Aztán egy szörnyű, kétségbeesett kiáltás harsan. Nina az.

– Adrien!

Ninának folynak a könnyei, az arca eltorzul az ijedségtől, Étienne pedig eltátott szájjal áll mellette, és olyan értetlenül bámul, mint egy idióta.

Valami melegség árad szét Adrien testében. Bizsereg minden sejtje, mintha hangyák rohangálnának benne. A lábai adják föl először. És aztán semmi. Fekete fátyol ereszkedik rá.

Aztán egy növényekkel teli, a nedves föld szagát árasztó raktárban tér magához. Két közterület-felügyelő és három eladó állja körbe, valahonnét messziről a következő szavak jutnak el hozzá: „Py úr nem tesz feljelentést… Az anya megfizeti a szemüveg árát… Felületi hámsérüléseket szenvedett… Nagyon aggódik a gyerekért… Mindjárt jön az orvos… De mi lelte ezt a gyereket?”

Nina is itt van, de rátört az asztmaroham, szaggatottan kapkod levegőért, sípol a légcsöve.

Étienne ott áll mellette, a gördeszkája a lábánál, és úgy bámul Adrienre, mintha nem ismerné meg a saját barátját. Mintha egy idegen heverne a növények között. Adrien kezét felsértették a tanár összetört szemüvegének szilánkjai. Ekkor Joséphine ront be az ajtón, Adrien pedig csak ennyit kérdez:

– Hol van Py?

Aztán elveszíti az eszméletét.

*

Mivel nem mehetnek az uszodába, néhány napja csak a U2 új albumát, a „The Joshua Tree”-t bömböltetik teljes hangerővel. Étienne-ék nappalijában énekelnek és táncolnak lehúzott redőnyök mögött, és mivel tök sötét van, azt csinálnak, amit csak akarnak. Összevissza vonaglanak és úgy rikoltoznak, mint az óvodások.

– With or without you…

Ezek a délutánok éppen arra valók, hogy segítsenek kilábalni Adriennek az őrületből. Nem is beszélnek arról, ami történt. Adrient megvizsgálta egy orvos, aki meg akarta fejteni a miérteket, de Adrien hallgatott, mint a csuka. Nem csoda, hiszen már hatéves kora óta nem hisz az orvosoknak.

Azon a napon, amikor Adrien megtámadta Pyt, Lecoq doktor megnyugtatta Ninát, hogy semmi baja. Az ő korában a menstruálás teljesen normális. Nincs miért aggódni. Talán egy-két évvel korábban jött meg neki, mint másoknak, de nincs ebben semmi rendkívüli.

– Ismerte az anyukámat? – kérdezte Nina az orvostól.

– Persze – válaszolta az, miközben sztetoszkóppal vizsgálta a lány hátát.

– Neki is tízévesen jött meg?

Az orvos belekotort egy fiókba, és előhalászott belőle egy dossziét, rajta Marion Beau nevével és a születési dátumával: 1958. július 3. Megpróbálta kisilabizálni a jegyzeteket.

– Ne haragudj, Nina, nem tudom megmondani… Sajnos nem tudom elolvasni a saját írásomat…

A háziorvos vérvételt írt elő és azt javasolta, hogy meg kell mérni a progeszteron hormon szintjét, de a lány mintha meg sem hallotta volna. Az anyja egészségügyi kartonját bámulta az orvos íróasztalán. A kartonon piros tintával írt adatok és konzultációs dátumok sorjáztak egymás után, ő pedig a saját létezésének bizonyítékait látta bennük. Az anyja, Marion egyszer régen bejött ide, és az orvos megvizsgálta, megmérte a vérnyomását és a súlyát, aztán meghallgatta a szívdobogását.

Odahaza még fotókat sem látott az anyjáról. Pierre Beau minden nyomot eltüntetett otthon, ami a lányára emlékeztetett. Nem maradt utána semmi, kivéve Ninát.

A lány fizetni akart a vizsgálatért, de az orvos nem engedte. Pedig Nina a nagyapja utolsó csekkét hozta el a tömbből. A lány azt akarta, hogy Pierre Beau minél később tudja meg a dolgot. Elképzelhetetlennek tűnt számára, hogy a saját menstruációjáról a nagyapjával beszélgessen.

Mielőtt a lány kiment volna, az orvos még egyszer odafordult hozzá, és megkérdezte, hogy van-e valakije. Nina elvörösödött, és azt válaszolta, hogy nincs.

– Ha mégis lenne – tette hozzá az orvos –, akkor vissza kellene jönnöd, hogy felírhassak fogamzásgátlót.

Vajon az anyjának is ezt mondta?

Kissé szédelegve hagyta el a rendelő épületét. Próbálta maga elé képzelni Mariont, a torokgyulladásait, a lázait, a biciklis bukásait, a plezúrjait, a hasgörcseit.

A fiúkat kereste a kertészet parkolójában türelmetlenül, hogy – mintha csak valami hosszú utazásról tért volna vissza – elmesélhesse nekik végre, mi történt.

Azután a boltban megpillantotta Étienne hátát, mellette a padlón fekvő Py tanár urat, amint Adrien csépeli, és úgy rúgkapál rajta, mint egy bolond. A fiú vörös arca eltorzult, a haja pedig összeragadt az izzadságtól.

Nina iszonyatosan megrémült. Megijesztette egy halálosan rémisztő gondolat. Az, hogy el fogják szakítani Adrientől. Eszébe jutottak azok a filmek, amelyekben rémálomszerű intézetekbe zárták be a gyerekeket, és amelyeken ő mindig elsírta magát. Félt, hogy Adrien el fogja hagyni, ahogy az anyja eldobta magától a megszületése után.

Kétségbeesetten a fiú nevét üvöltötte.

Adrien hirtelen leállt. Döbbenten hátrált néhány lépést, dermedten bámulta a földön heverő tanárát, majd eszméletlenül összecsuklott. Nina hörgői ekkor felmondták a szolgálatot, és az asztmás roham szokatlan vadsággal csapott le rá. Odarohantak az emberek, Py pedig feltápászkodott, de nem nézett rá senkire…

– With or without you…

Teli torokból üvöltenek mind a hárman, és csukott szemmel táncolnak, bár a nappaliban sötét van. Napok óta táncparkettnek használják a nappali padlóját, igénytelen gyorskajákat esznek és VHS-kazettákat néznek, amiket, ha éppen tetszett, hipnotikus állapotban akár többször egymás után is betesznek a képmagnóba. Nina mindig Étienne és Adrien között áll. Amikor a többiek nem látják, Étienne időnként a saját hüvelykujját szopogatja nagy titokban.

Azt is eldöntötték, hogy zenélni fognak. Hogy zenekart alapítanak. Étienne már abbahagyta a zongorát, jobban vonzza a szintetizátor és a mikrofon, és már be is rendezte az alkalmi stúdióját a házuk egyik alagsori helyiségében. Nina és Adrien fogják írni a szövegeket, Étienne a zenét. Bele is kezdenek egy dalba, amit teletűzdelnek bonyolult, angolosan hangzó szavakkal, amiknek semmi értelmük. Eredetiek akarnak lenni, még nem tudják, hogy a legszebb dalok olykor zseniálisan egyszerűek.

*

Július 20-án, mint minden évben, Étienne elutazik Saint-Raphaëlbe nyaralni. Ez az első alkalom a megismerkedésük óta, mikor külön kell válniuk, kivéve Adrien kórházban töltött időszakát, amit később „Py-kórnak” neveztek el.

Étienne elutazása után Nina és Adrien olyan elveszettnek érzi magát, mint két árva. Egész napokat töltenek fürdőzéssel, és két csobbanás között egy fürdőlepedőn hevernek azon a biztonsági kordonokon kívüli, megsárgult gyepen, ahol már nem tilos enni és dohányozni sem, és ahol a kisebb gyerekek ámuló szeme láttára nagyban smárolnak a tinédzserek. Nina és Adrien mindig ugyanazon fa alá heverednek le, és képzeletben mesebeli képeket rajzolnak egymásnak az égre. Walkmanjük is van, amit felváltva hallgatnak, és a magnókazettát is lecserélik, amikor a váltás következik. Adrien Niagarát hallgat, Nina Mylène Farmert.

– Te már csókolóztál valakivel? – kérdezi Nina Adrientől.

– Szájjal?

– Igen.

– Nyelveset?

– Igen.

– Hülye vagy, én csak tizenegy éves vagyok. És te?

– Én sem.

– Hát undorító is volna.

Már késő délutánra jár és mindkettejük szeme vérvörös a víztől és a naptól, amikor Adrien hazakíséri Ninát. Otthon Nina macskái és a kutyája, Paola üdvözli őket. Pierre Beau éppen sziesztázik. Mindig szundít egyet, mielőtt kihordja azokat a leveleket, amiket nem tudott délelőtt kézbesíteni.

Nina megkéri Adrient, hogy csendben kövesse őt a folyosó végén található, ablaktalan szobába.

– Ne aggódj, a papa mélyen alszik… Mutatni akarok neked valamit… De előtte esküdj meg az életemre, hogy nem mondod el senkinek. Még Étienne-nek sem.

Adrien megesküszik.

A szobában három méretes, bőrből készült postástáska hever egy munkapadon. Nina megragadja az egyiket, és kiborítja a tartalmát. Meleg van, oxigén nincs, a levegőben enyhe viasz- és porszag terjeng. A táskából kihullanak a levelek és a képeslapok, amelyek a tengert ábrázolják. Tájképek, amiket Nina akár órákon át is képes lenne nézegetni. A képeslapok hátulján ugyanazok az üzenetek olvashatók: „Szép az idő, minden rendben, sokszor csókolunk.” Ebből Nina arra következtet, hogy a tengernél mindig szép az idő és mindig, minden rendben van.

– Ez az egyetlen hasznom van belőle, hogy papa ilyenkor mindig sziesztázik. Idejövök és olvasok – magyarázza a lány.

– Miért?

– Hogyhogy miért? Hogy olvassak, azért!

– A nagyapád tud erről?

– Hülye vagy? Még sose vette észre. Ha végzek, mindent visszapakolok a helyére. Na, akkor ki akarod próbálni?

Adrien úgy tesz, mintha nem értené.

– Ööö… Mit kellene kipróbálni?

Nina erre átnézi a borítékokat és kiválasztja az érdekesebbeket, amik kézzel vannak írva, a számlák és a hivatalos levelek nem érdeklik. Aztán a borítékokat legyező alakban sorba rakja, és a fiú felé nyújtja.

– Csukd be a szemed és válassz egyet találomra.

Adrien bólint, majd olyan teátrális mozdulatokkal húz ki egy borítékot a többi közül, mint ahogyan a bűvészek szokták a tévében, és odaadja Ninának. Mire kinyitja a szemét, a lány már az ajtónál áll.

– Gyerünk a szobámba! – mondja.

Az éjjeliszekrényén lévő kis vízforralóval kevéske vizet forral, majd a néhány másodperc múlva felcsapó gőzben villámgyorsan kinyitja az Adrien által kiválasztott borítékot, és átadja neki:

– Nesze, olvasd hangosan.

Adrien úgy érzi, hogy minden idők legnagyobb gazemberségét követi el, és szinte már látja is magát egy javítóintézetben, ahová gyerekeket zárnak, és Py tanár úrnál is szörnyűbb alakok verik őket. Ezek szerint ő tényleg csak egy bajkeverő, aki nemrég péppé verte a tanárát, most pedig még leveleket is lopkod. Olyan szaporán kezd verni a szíve, hogy majd kiugrik a mellkasából, a levelet pedig olyan szorosan fogja, ahogy csak tudja – nehogy Nina észrevegye, hogy reszket, mint a nyárfalevél.

A levelet egy finom, kissé ideges kéz vetette papírra lila tintával. Adrien nagy levegőt vesz, nehogy a zihálása elárulja, mennyire fél.

„Drága gyermekeim!

Egy gyors kis üdvözlet az Alpokból, ahol nagyon szép idő van.

Az esték hűvösek, és ha még az eső is rákezdi, akkor egyenesen fázunk, de ez azért júliusban eléggé ritka.

Kellemes itt, jól érzem magam. Az orvosok még több hétig itt akarnak tartani a szanatóriumban, de bízom benne, hogy a tanévkezdés előtt újra találkozhatunk. Remélem, jól viselitek magatokat édesapátokkal.

Édes kicsi Léo, jól megy a helyesírás? Drága kis Sybille, tetszik a nyári tábor? Ugye kedvesek hozzád a tábori oktatók?

Nagyon hiányoztok nekem, angyalkáim. Mondjátok meg apátoknak, hogy őt is teljes szívemből szeretem, akárcsak titeket, és igyekszem hamar meggyógyulni.

Anya”

Adrien visszaadja a levelet a lánynak, aki egész végig feszült figyelemmel hallgatta a felolvasást.

– Az én anyukám sosem írt nekem levelet – szólal meg Nina.

– Azt tudod, hogy hol lakik?

– Nem.

– Soha nem is láttad?

– De igen. Néhányszor eljött hozzánk. De biztosan csak azért, hogy pénzt kérjen nagypapától. Utoljára 1981-ben láttam. Ötéves koromban.

– Hiányzik?

– Egy kicsit. Erős pacsuliszaga volt.

– Hogy hívják?

– Marion.

– Mivel foglalkozik?

– Nem t’om.

– Akkor miért mondtad, hogy egy kurva?

Nina válaszképpen megvonja a vállát.

– És az apád? Róla mit tudsz? – kérdezi a fiú.

– Semmit.

– És a nagyapád? Ő sem tud semmit róla?

– Nem, nem hiszem… És neked? Neked mi van az apáddal? – kérdezi Nina.

– Megnősült, Párizsban lakik.

– Szoktad látni?

– Néha. Állandóan rágózik, undorító… A mentolos a kedvence, a mentolos Hollywood. Hú, de gyűlölöm a szagát. Néha elvisz étterembe, az is kész horror. Semmiről sem tudok vele beszélni. Ő se velem. Alig várom a desszertet és közben felteszem neki a kérdéseket, amiket még a találkozó előtt írtam össze magamnak… Tudod, hogy ne legyen túl sok üresjárat…

– Vannak gyerekei?

– Nem t’om.

– Pedig lehet, hogy van egy nővéred. Vagy egy bátyád.

– Lehet.

– Erről nem beszélt veled?

– Nem, soha.

A lépcső felől ekkor meghallják Pierre Beau mély hangját:

– Nina! Hé! Mibe’ mesterkedsz te ott?

A gyerekek összerezzennek. Nina elrejti a borítékot a párnája alá, Adrien pedig a gördeszkáját a hóna alá kapva szalad le a lépcsőn, hogy üdvözölje Nina nagyapját, mire az öreg nagy komolyan ránéz.

– Te fiú – mondja –, beszédem lenne veled.

Adrien ettől rögtön berezel. Arra gondol, hogy a Py tanár úrral való balhéja miatt Pierre Beau bizonyára kiselőadást akar neki tartani erkölcstanból. Úgy kullog ki a konyhába az öreg után, mint egy halálraítélt. Lehet, hogy a nagyapa még a kisunokáját is eltiltja tőle, ami egyenlő volna a halállal, ó, nem, ez nem lehet, ilyet nem tehet, ez lehetetlenség.

Adriennek Nina a szeme fénye. Olyan ő neki, mintha a testvére volna, vagy talán pont nem is, hiszen a testvérek nem választhatják meg egymást, márpedig ők éppenhogy ezt tették. Adrien számára Nina maga az evidencia. Még akkor is, ha folyton a fiúvécében pisil és leveleket lopkod.

Pierre Beau becsukja a fiú mögött az ajtót, majd néhány másodpercig szótlanul nézik egymást. Nina nem hasonlít a nagyapjára. Az öregnek szürkéskék a szeme. Vagy inkább piszkosszürke, éppen olyan, mint az agyonmosott ruhák, amiket az anyja szentségelve szokott előhúzni a gépből, hogy „ó, a fenébe, ez is csak egyre fakóbb lesz!” És az öreg arcbőre! Na, az meg éppen olyan cserzett, mint Steve McQueen bőrdzsekije azon a plakáton, ami Adrien szobájában lóg a falon, csak az öreg arcából már kifújta a szél a fényt.

Adrien szája száraz, mint a tapló. Kezdi úgy érezni magát, mintha a táblánál, Py tanár úr színe előtt állna.

– Gondolkodtam az ajándékon Nina szülinapjára – dörmögi ekkor az öreg –, de szeretném kikérni a véleményed. Mit gondolsz, jó lesz egy festőállvány meg pár tubus festék? Szerinted örülne?

Adrien szóhoz sem jut a meglepetéstől. Annyira nem erre a szövegre számított az öregtől, hogy most fogalma sincs, mit is mondjon. Időre van szüksége, de aztán csak kinyögi:

– Igen.

– Biztos vagy benne?

– Igen… Azt hiszem…

– Most akkor csak hiszed, vagy tényleg biztos vagy benne? Mert a fekete a mániája, én viszont úgy gondolom, hogy nem ártana, ha ecsettel a kézben egy kicsit rákapna a színekre is.

10

2017. december 10.

A tajték elszökik a tenyerünkből, tudjuk, hogy az élet elenyész és nem marad belőle semmi… Mint az ellobbanó gyertya… Még dönthetsz, merre indulj, hogy melyik utat válaszd… Hiszed-e, hogy minden véges, hiszed-e, hogy minden megmarad, mint pihénél is könnyebb sópihe a tengervíz után, szomorúság és keserűség nélkül kelhetsz útra. Menj, menj!, mert minden elmúlik.

Tegnap temették Johnny Hallyday-t.

Emmanuelle nővér, Marie Trintignant, Nelson Mandela, Cabu és Wolinski már korábban elment.

Mit csinált Nina, Adrien és Étienne a teljes csönd és hallgatás éveiben?

A trió nem énekelt dalokat Stromae-től, nem tapsolt Roger Federernek, nem látta az Amélie csodálatos életé-t, és nem siratta el együtt Michael Jacksont, Prince-t, Alain Bashung-t és David Bowie-t sem.

„Láttad a híradót? Csak most hallottam.” Vagy valami hasonló, amit az ajtón belépve szoktunk mondani.

Egy fickó, aki gyerekeket gyilkol egy iskolaudvaron vagy egy lepusztult koncertteremben. Szörnyű… Az efféle borzalmakat hallva azonnal fel kellene hívnunk egy rég nem tárcsázott számot, megkérdezni, hogy mi van az illetővel, hogy fátylat borítsunk a múltra.

Nagyon, nagyon sok idő eltelt azóta, hogy Nina, Adrien és Étienne utoljára beszélt egymással.

Jó lenne elmondani nekik, hogy a mâconi államügyész holnapra összecsődítette a környék újságíróit a tóban talált autó ügyében.

El akarnám mondani nekik, de nem mondhatom. Valahogy úgy, ahogy Françoise Hardy abban a régi dalban:

Akarom, nem megy, de ha egy nap úgy érzed, szeretsz, ne várj egy hetet, ne várj egy napot se!

Le kellene feküdnöm, de zenét hallgatok és közben pörög az agyam. Időnként felugrok, énekelek, és azt képzelem, hogy egy stadionban, például a Wembley-ben felállított hatalmas színpadon állok.

Nem vagyok normális.

Odakint már régen besötétedett.

Otthon vagyok, tök egyedül. Hogy máshogy lennék? Én akartam, hogy így legyen.

11

1987. szeptember

Az első tanítási napon együtt érkeznek meg a Vieux-Colombier iskolába, immár hatodik osztályos tanulóként. A diákok osztályonkénti besorolása egy fatáblára van kitűzve, amit ők hárman csak csuriba tett ujjakkal mernek megközelíteni. Reménykednek benne, hogy egy osztályba kerülnek.

S íme, az ítélet: Nina Beau és Adrien Bobin a 6/A-ba kerül, Étienne Beaulieu pedig a 6/C-be.

Amikor Étienne meglátja, hogy az ő neve külön szerepel, úgy érzi, mintha kiszakították volna a barátságból. Hatalmas sóhajtásokkal igyekszik visszafojtani a feltörő sírását.

Adrien is megdöbbent. Alig tudja elhinni, hogy elválasztották őket egymástól. Ugyanakkor nem tud nem arra gondolni, hogy ez egyben azt jelenti: Nina most teljesen az övé lesz. Ráadásul egy egész évig.

Nina megtörli a szemét új kabátja ujjával, mert azonnal és nyomtalanul el akarja tüntetni arcáról a düh és a csalódottság könnyeit. Nagy szégyen lenne, ha sírni látnák az iskolában, mint valami kisgyereket. Parancsot ad az asztmás hörgőinek is, hogy maradjanak nyugton. Ma nincs roham, érted, testem? Felejtsd el, megtiltom. Megtiltom!

Nina egyszerű pulóvert, durvára koptatott farmert és magas szárú, fehér tornacipőt visel, a hátán szinte üres iskolatáska.

Étienne leveszi a pulóverét. Túl meleg van. Aztán megigazít egy hajtincset a homlokán és lehajtja a fejét. Így már tökéletes a profilja. Nina igazán lerajzolhatná végre. Igaz, különös kettősség figyelhető meg az arca és a teste között, mivel most kezd átlépni a gyerekkorból a kamaszkorba. A teste egy magas, kisportolt tinédzseré, de az arca még gyermekien lágy, szinte lányos. Ugyanez az ellentmondás tükröződik a visszafogott, elegáns öltözéke és a farmeranyagból varrott, lezser hátizsákja között, amire ráadásul kitűzte a Bérurier Noir punkzenekar jelvényét is.

Adrien elcsöndesedik. A diákokat figyeli. Sokkal többen vannak, mint az előző suliban. És sokkal magasabbak is. Vannak olyanok, akik legalább egy méter nyolcvan centisek. Nagyon kicsinek érzi magát ezen a hatalmasnak tűnő helyen. Farmerben, fehér tornacipőben és abban az új, fekete bőrdzsekijében van, amelynek rejtekében biztonságban érzi magát, és amelyet az apja küldött neki Párizsból. Adrien az egyik újságból kivágott egy fotót a Depeche Mode énekeséről, és postán elküldte a képet az apjának ezzel az üzenettel: „Tanévkezdésre pont olyan bőrdzsekit szeretnék, amilyen neki van ezen a fotón, köszi.”

Megnézi magának a suli homlokzatát is, rajta a sok ablakkal, az ablaküvegeken pedig költők nevével: Prévert, Baudelaire, Verlaine, Hugo. Feltűnik neki, hogy egy nő sincs köztük. Vajon miért? A nők talán olyan versek, amelyeket meg sem írtak?

Megfordul és Ninára néz. Igen, a lányok megíratlan, néma versek.

A diákok beözönlenek az osztálytermekbe, csak ők állnak még ott, és bámulják kábultan a faliújságot. Mintha arra várnának, hogy végre jön valaki, és közli velük, hogy bocsánat, vissza az egész, tévedés történt, ti mégis maradtok együtt.

– Na, akkor én megyek – mondja Étienne szenvtelenül. – A menzán majd találkozunk. De várjatok meg, oké?

Amikor hátat fordít a másik kettőnek, kínjában úgy beleharap a szájába, hogy kiserken a vére. Az a rohadt névsor… De nem szabad sírni mások előtt. Hamar megtalálja az osztályát, Victor Hugo-épület, 12-es terem, késésben van, a saját vérének az ízét érzi a szájában.

Egy idősebb tanárnő áll odabenn, hórihorgas, sovány asszony egy kis gerincferdülés okozta alkati görbülettel, a fején szódásszifon vastagságú szemüveggel. Ő lesz az angoltanár. Nem az a vicces fajta, és rögtön a lényegre is tér:

– Én egészen addig, amíg nyugdíjba nem vonulok, meg fogom kapni a fizetésemet azért, hogy tanítsak. Ha akarnak dolgozni az órán, az igen derék dolog, ha viszont nem, engem az sem zavar, akkor irány a leghátsó padsor.

Étienne számára a tanév első feladata: a megfelelő padtárs kiválasztása. Egy magányos lány… Látszik a fején, az inge gallérján, az egész tartásán, hogy szorgalmas. Étienne azonnal kiszúrja, és leül mellé. Látásból még ismeri is. Mintha elsőbe jártak volna együtt. A lány rámosolyog. Az összes lány mosolyogni szokott rá. Igen, Edwige Thomassinnek hívják. Tanulógép. Nyugodtan puskázhat majd róla a dolgozatoknál. Az összes órán mellette kell majd ülnie, igen, az összes tanteremben tapadnia kell Edwige-re.

Étienne mindig el tudta hitetni az anyjával, hogy megdolgozott a jó eredményekért. Egyszóval csalt. Ő volt az iskolai puskázás Arsène Lupin formátumú nagymestere. Az előző tanévben Nina feladatairól másolt, előtte egy évig Aurélien Bisset-ről. Már az oviban is a szomszédjáról másolta a rajzait. Nem arról volt szó, hogy magától nem boldogult volna, csak a bátorság hiányzott belőle. Az a fajta bátorság, amit a gördeszkáján és a szintetizátora előtt érzett.

Abbahagyta a teniszezést is. Ezt azzal igyekezett kimagyarázni, hogy túlságosan zsúfolt az órarendje. „És ráadásul ott van még a zene is.” Hányszor, de hányszor hallotta az apjától: „példát vehetnél a bátyádról!” Az apjának, Marc Beaulieu-nek a versengés volt a mindene, megszállottan hitt abban, hogy mindig és mindenben az elsőnek, a legjobbnak kell lenni, hogy robotolni kell gőzerővel, és mindig elhozni az aranyérmet, csak és kizárólag az aranyat.

A húga, Louise a bátyjuk, Paul-Émile nyomdokaiba lépett, csak a másodszülött, kicsit félresikerült és lusta Étienne súrolja alulról a közepest.

A két lábon járó gerincferdülést Comellónak hívják, többször is lebetűzi a nevét. Étienne azonban azon képzeleg, hogy mit csinálhat most Nina és Adrien, hogy milyen lehet az ő osztályfőnökük. Az nem lehet annyira ocsmány, mint az övé, ez a Comello. Eszébe jut, hogy Nina és Adrien biztosan egymás mellett ül. Igen, most együtt kell lenniük. Kivéve persze, ha ők is késtek, és már nem volt egymás mellett két szabad hely. Annyira reménykedik ebben, hogy ökölbe szorul a keze. „Ó, Istenem, ha vagy, add, hogy Nina és Adrien ne ülhessen egymás mellett, mert akkor tényleg külön vagyunk, és amikor újra találkozunk, egyenlőek leszünk.”

Repülnek az órák. A trió ebédszünet előtt többször is összefut a folyosón, ilyenkor Étienne úgy érzi magát, mint egy kölyök, aki utoljára látja imádott szüleit, mielőtt elindulna a nyári táborba. Egy elveszett, magányos kis kölyök volt, akinek nincs kedve beszélgetni, játszani, ismerkedni senkivel.

Pontban délben találkoznak a menzán. Megvárják egymást, hogy tálcával a kézben együtt tudjanak sorba állni a kajáért, és közben összehasonlítják az órarendjüket.

A következő napok ugyanígy telnek.

Délután öt órakor azonban ugyanott folytathatják, ahol abbahagyták. Ninához vagy Adrienhez mennek, a „Never Let Me Down Again”-t hallgatják a Depeche Mode-tól és forró csokit iszogatnak. Utána íróasztalhoz ülnek, és tanulnak. Vagy legalábbis úgy tesznek. Ez az egy módja van annak, hogy továbbra is együtt lehessenek. Akkor fogják komolyan venni őket, ha lelkiismeretesen megcsinálják a házi feladatokat. Ha jó jegyeket kapnak, akkor együtt maradhatnak érettségiig, és ha egyfajta érettségit tesznek, a gimiben mindenképpen egy listára fognak kerülni, együtt fognak maradni.

Étienne mindig megvárja, míg Nina és Adrien végez a házival, aztán lemásolja róluk. Arra azért mindig ügyel, hogy egy-két szót változtasson.

Míg a másik kettő dolgozik, ő a képregényeit vagy a Rock & Folk magazint olvassa. Akár Adriennél, akár Ninánál jönnek össze, Étienne úgy helyezkedik, hogy mindig szemben legyen az ajtóval, sohasem háttal. Ha Joséphine vagy az öreg Pierre belépne, azt látná, hogy ő is az íróasztal fölött görnyed a másik kettővel együtt.

Nina és Adrien ezt sosem hánytorgatja föl neki. Úgy érzik, ez valamiféle jóvátétel azért az igazságtalanságért, hogy nem kerülhettek egy osztályba. Minden szó nélkül hagyják, hogy Étienne lemásolja a házijukat, úgy tesznek, mintha ez normális volna. Nina csak azt az egyet kéri tőle, hogy legalább olvassa el és értse meg, mert – mint mondja – „sosem tudhatja az ember”.

– Miért, mi történhetne? – kérdezi Étienne.

– Sosem tudhatja az ember – ismétli el türelmesen Nina. – Belehalok az asztmába, te meg itt maradsz magadra, és nem fogsz tudni semmit.

Időnként az iskola autóbuszos kirándulást szervez egy-egy kastélyhoz vagy apátsághoz a környéken minden osztály számára. Ilyenkor Étienne az első, aki felugrik a buszra, hogy előre lefoglaljon három egymás melletti helyet leghátul. Mivel ő a legmagasabb mind közül, senki sem száll vele vitába a legjobb helyekért. Egy-egy utazás a buszon ritkán tart tovább egy óránál, de ezt az egy órát, ezt a hármasban töltött egy órát senki sem veheti el tőle.

Ő az, aki hármójuk közül legjobban utálja ezt az évet.

*

1988. június 9.

Pár hét, és a hatodik osztálynak vége.

Étienne most ünnepli a tizenkettedik születésnapját, a lemezjátszón az Indochine harmadik, 3 című albuma forog.

A nappaliban, ahol Étienne anyja, Marie-Laure Beaulieu elővigyázatosságból lepedőkkel borította be a hófehér bőrkanapékat, több mint harminc kamasz bulizik. Tizenkét-tizenhárom évesek, lányok és fiúk vegyesen, de táncolni egymással még nem mernek. Ebben a korban a lányok és a fiúk olyanok még, mint a víz és az olaj, nem tudnak egymásba vegyülni.

Étienne azért hívott meg másokat is a többi osztályból, mert meghallotta, hogy a szülei róla, Nináról és Adrienről sutyorogtak, és az apja azt mondta: „van ebben az egészben valami patologikus”.

Mire gondolhatott, amikor azt mondta, hogy „patologikus”? Étienne még a Larousse-ban is utánanézett ennek a szónak, de nem volt kedve végigolvasni a definíciót. Elunta. Nincs is unalmasabb dolog egy szótárnál. Úgyhogy inkább meghívott egy csomó embert, hogy elkussoljon az apja, és ne mondja ki még egyszer azt a szót, hogy „patologikus”.