A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brit Bennett: The Vanishing Half

Riverhead Books, an imprint of Penguin Random House LLC,
New York, 2020

Fordította: Roboz Gábor

Könyvterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2020 by Brittany Bennett

All rights reserved.

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-209-8

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A családomnak

I. RÉSZ

AZ ELTŰNT
IKREK

(1968)

EGY

Azon a reggelen, amikor az eltűnt ikrek egyike visszatért Mallardba, Lou LeBon rohant az étkezdébe, hogy világgá kürtölje a hírt, és az emberek még ma, annyi évvel később is emlékeznek rá, milyen megdöbbentő látványt nyújtott, ahogy a verejtékező férfi belöki az üvegajtót, mellkasa folyamatosan emelkedik-süllyed, inggallérjánál sötét folt terjeng az erőlködéstől. A még éppen csak ébredező vendégek nagy hangzavarral köré gyűltek: körülbelül tízen lehettek, bár később többen is hazudták, hogy jelen voltak, így legalább eljátszhatták, hogy fültanúi voltak valami ténylegesen izgalmasnak. Mióta a Vignes nővérek kámforrá váltak, a kis földművelő városban nem történt semmi meglepő. 1968 áprilisának egyik reggelén azonban Lou munkába menet észrevette, hogy Desiree Vignes a Partridge Roadon sétál, kezében egy kis méretű, bőrből készült bőrönddel. Pontosan úgy nézett ki, mint amikor tizenhat évesen odébbállt, bőre még mindig olyan világos volt, akár az éppen csak nedves homok. Filigrán teste egy erős szellőnek feszülő ágra emlékeztette az embert. Leszegett fejjel sietett valahová, és – ezen a ponton Lou a műsor kedvéért tartott egy kis hatásszünetet – egy hét-nyolcéves kislány kezét fogta.

– Ébenfekete volt – mondta a férfi. – Mintha egyenesen Afrikából repült volna ide.

Erre Lou Tojásfalodájában rögtön szétforgácsolódott a beszélgetés, tucatnyi különböző eszmecsere vette kezdetét. A szakács felvetette, hogy talán nem is Desiree volt az, Lou mégiscsak májusban tölti a hatvanat, és még mindig túl hiú ahhoz, hogy szemüveget hordjon. A pincérnő azt mondta, fix, hogy Desiree volt az, egy Vignes lányt egy vak is kiszúr, és egészen biztosan nem az a másik volt. A vendégeket, akik a pulton hagyták megkezdett tojásaikat és kétszersültjeiket, nem a Vignes lányok bolond húzása foglalkoztatta, hanem az, hogy ki a csuda lehet az a sötét bőrű gyerek. Elképzelhető, hogy Desiree lánya?

– Hát ki másé lenne? – kérdezte Lou. Kihúzott egy maréknyi szalvétát az adagolóból, és megtörölte velük nyirkos homlokát.

– Lehet, hogy egy árva, akit befogadtak.

– Én aztán el nem tudom képzelni, egy ilyen fekete gyerek hogyan jöhetett volna ki Desiree-ből.

– Akkor szerinted olyan típus, aki nem fogadna be egy árvát?

Persze hogy olyan volt. Önző lány – ha egyáltalán emlékeztek is bármire vele kapcsolatban, hát erre igen, másra nem igazán, legalábbis a többség. Az ikrek tizennégy évvel ezelőtt tűntek el, közel annyi ideje, ameddig ismerték őket. Az Alapítók Napján rendezett tánc után lógtak meg az éj leple alatt úgy, hogy az anyjuk a szomszéd szobában aludt. Egyik reggel még a fürdőszobai tükör előtt tolongtak: négy egyforma lány igazgatta a haját. A következőn már üresen állt az ágyuk, bár a takarójuk rá volt terítve, mint mindig: feszesen, amikor Stella ágyazott be, gyűrötten, amikor Desiree. A város lakói egész délelőtt az ikreket keresték, az erdőt járva kiabálták a nevüket, tanácstalanul néztek egymásra, hogy vajon elrabolták-e őket. Eltűnésük váratlan volt, akár az elragadtatás, a bűnösök egész Mallardot csak úgy hátrahagyták.

Természetesen szó sem volt semmi gonoszságról vagy misztikumról: ezek a felelősség elől menekülő, önző csitrik hamarosan felbukkantak New Orleansban. A helyiek azt tartották, sokáig úgysem maradnak távol. A nagyvárosi élet majdcsak kifárasztja őket. Elfogy a pénzük, elpárolog a fejükből a gőz, aztán fülüket-farkukat behúzva visszaoldalognak az anyjuk tornácához. De nem ez történt. Az ikrek élete egy évvel később úgy vált ketté, akár a tojások, amelyeken rendszeresen megosztoztak. Stella fehér lett, Desiree pedig hozzáment a lehető legsötétebb bőrű férfihoz, akit csak talált.

Most viszont, a jó ég tudja, miért, visszatért. Talán honvágy fogta el. Lehet, hogy ennyi év után elkezdett hiányozni neki az anyja, vagy csak hencegni akar azzal a sötét bőrű lányával. Mallardban senki sem házasodott sötét bőrűvel. Tény, hogy elmenni se ment senki, és Desiree ezt már megtette. Azzal, hogy összeházasodott egy sötét bőrű férfival, és most végigparádézott az ébenfekete gyerekével a városon, végképp túlment a határon.

Lou Tojásfalodájának vendégei szétszéledtek, a szakács felcsattintotta a hajhálóját, a pincérnő nekilátott átszámolni az ötcenteseket az egyik asztalnál, a kezeslábast viselő férfiak még felhörpintették kávéjuk maradékát, aztán elindultak a finomítóba. Lou a maszatos ablaknak dőlve bámulta az utcát. Arra gondolt, fel kéne hívnia Adele Vignest. Azért mégsem járja, hogy a saját lánya csak úgy rárontson, mindazok után, amiken az a szerencsétlen asszony átment. Akad annak elég baja, most meg itt van Desiree és az a sötét bőrű gyerek. Uram kegyelmezz. Lou már nyúlt is a telefonért.

– Vajon maradnak, vagy mi lesz? – kérdezte a szakács.

– Ki tudja – felelte Lou. – Mondjuk, úgy látszott, elég sietős neki. Kíváncsi lennék, hová lesz a menet. Szó szerint átnézett rajtam, nem is integetett, meg semmi.

– De nagyra van magával! Csak tudnám, mire fel.

– A jóisten tudja. Én ilyen fekete gyereket még sose láttam.

Furcsa egy város volt.

Mallard a rizsföldeken és a lápvidéken élő örvös récékről kapta a nevét. A város, akárcsak kismillió másik, inkább létezett az emberek fejében, mint valós helyként. Legelőször Alphonse Decuir fejében született meg a gondolat 1848-ban, ahogy ott állt egy cukornádültetvényen, amelyet attól az apától örökölt, aki annak idején őt magát birtokolta. Így, hogy a férfi már nem élt, a szabaddá lett Alphonse valami olyat akart felhúzni ezen a sokhektáros birtokon, ami több évszázadon át állni fog. Egy várost a magafajták számára, akiket soha nem fogadnak el fehérként, ők viszont soha nem hagyják négerként kezelni magukat. Tehát ez egy harmadik típusú hely lesz. Az anyja, isten nyugosztalja, ki nem állhatta Alphonse világos bőrét: amikor ő még kisfiú volt, rendszeresen kilökdöste a tűző napra, könyörögve, hogy ugyan legyen már sötétebb. Talán ezért kezdett eredetileg álmodozni a városalapításról. A világos bőr – mint minden, amit nagy áron örököl az ember – magányos ajándék. Alphonse egy még nálánál is világosabb bőrű mulattot vett el feleségül. A nő akkor már terhes volt az első gyerekükkel, és a férfi elképzelte, ahogy a gyermekeinek gyermekeinek gyermekei majd még világosabbak lesznek, akár egy tejszínnel kitartóan hígított kávé. Egy tökéletesebb néger. Minden újabb generáció világosabb lesz, mint az azt megelőző.

Hamarosan egyre többen lettek. Hamarosan a fejekben létező város és maga a valós hely elválaszthatatlanok lettek egymástól, és Mallard híre elterjedt Saint Landry megye többi részén is. A színesek sutyorogni és ábrándozni kezdtek róla. A fehérek képtelenek voltak elhinni, hogy egyáltalán létezik. Amikor 1938-ban megépítették a St. Catherine’st, a püspökség ideküldött egy fiatal papot Dublinból, aki érkezésekor teljesen biztos volt benne, hogy eltévedt. Hát a püspök nem azt mondta neki, hogy Mallard a színesek városa? Akkor meg kik mászkálnak itt az utcákon? Világosak, szőkék és vörösek, még a legsötétebb bőrű sem füstösebb egy görögnél. Amerikában ők számítottak színesnek, őket akarták elszeparálni? Egyáltalán, hogyan tudják megállapítani a különbséget?

Mire a Vignes ikrek a világra jöttek, Alphonse Decuir már réges rég halott volt. Az ük-ük-ükunokái azonban – akár tetszett nekik, akár nem – megörökölték a hagyatékát. Még Desiree is, aki minden egyes Alapítók Napján rendezett piknik előtt hőbörgött, és amikor csak elhangzott az iskolában az alapító neve, forgatta a szemét, mintha ennek az egésznek semmi köze nem lenne hozzá. Ez megmaradt az emberekben még azután is, hogy az ikrek eltűntek. Hogy Desiree soha nem akart része lenni a városnak, amelyhez elsőszülötti jog fűzte. Hogy úgy érezte, lerázni magáról a történelmet annyi, mint arrébb tolni egy kezet a válláról. Egy város elől van menekvés, de a vérvonal elől nincs. A Vignes ikrek valamiért mégis úgy érezték, mindkettő elől elszökhetnek.

Akárhogy is, ha Alphonse Decuir végigsétálhatott volna a városon, amelyet annak idején elképzelt, borzasztóan örült volna, hogy láthatja ük-ük-ükunokáit. Ikerlányok, krémszínű bőr, mogyoróbarna szempár, hullámos haj. Az álla is leesett volna attól, hogy a gyerekek kicsivel tökéletesebb lettek, mint a szüleik. Hát mi lehet ennél csodásabb?

A Vignes ikrek 1954. augusztus 14-én tűntek el, közvetlenül az Alapítók Napján rendezett tánc után, vagyis – mint az később mindenkinek leesett – pontosan úgy, ahogy eltervezték. Stella, kettejük közül az okosabbik, nyilván előre látta, hogy az egész város mással lesz elfoglalva. Kábultak lesznek, miután hosszasan barbecue-ztak a tűző napon a főtéren, ahol a hentes Willie Lee füstölt egy rahedli bordát, marhaszegyet és louisianai kolbászt. Aztán Fontenot polgármester megtartotta a beszédét, Cavanaugh atya megáldotta az ételt, közben a gyerekek már be voltak sózva, az imádkozó szüleik tányérjáról csipegették a ropogós csirkebőrt. Az ünneplés délutánja hosszúra nyúlt, a zenekar kitartóan játszott, az este pedig a szokásos tánccal ért véget az iskolai tornateremben, ahonnan a felnőttek azután kezdtek el hazatámolyogni, hogy túl sok pohárral ittak Trinity Thierry rumpuncsából, mert az a pár tornatermi óra gyengéden visszahúzta őket fiatalkori énjük felé.

Ha Sal Delafosse kikukucskált volna az ablakán, mint bármelyik másik éjszakán, könnyen lehet, hogy a holdfényben meglátja a két távozóban lévő lányt. Adele Vignes meghallhatta volna a padlódeszkák nyikorgását. Még a Tojásfalodáját éppen bezáró Lou Lebon is kiszúrhatta volna az ikreket a párás üvegtáblákon túl. Az Alapítók Napján azonban korán lehúzta a rolót. A hirtelen megfickósodott Sal az ágyrugókat megdolgozva tért nyugovóra a feleségével. Adele a rumpuncsos csészékkel a kezében hortyogva álmodott arról, hogy a hazalátogatási ünnepségen táncol a férjével. Senki sem látta, hogy az ikrek kisurrannak, és ők pontosan így tervezték.

A távozás ötlete nem Stelláé volt: az utolsó itteni nyarukon Desiree döntött úgy, hogy a piknik után meglép. Ebben persze nem is volt semmi meglepő, elvégre már évek óta mondogatta mindenkinek, aki hajlandó volt végighallgatni, mennyire ég a vágytól, hogy itthagyja Mallardot. Bár leginkább Stellát traktálta ezzel, aki mindig türelmesen kezelte, már rég hozzászokott nővére efféle téveszméi végighallgatásához. Stella szemében Mallardot elhagyni olyan mesebeli ötletnek tűnt, mint Kínába repülni. Tulajdonképpen kivitelezhető, de ettől még nem tudta elképzelni magáról, hogy tényleg képes lenne megtenni. Desiree azonban mindig is fantáziálgatott arról, milyen lenne az élet a kis földművelő városukon kívül. Amikor az ikrek az opelousasi ötcentes moziban megnézték a Római vakációt, Desiree alig hallotta a film párbeszédeit az erkélyen tömörülő többi színes gyerektől, akik annyira unták magukat, hogy mindenfélét bekiabáltak, és pattogatott kukoricát dobáltak az alattuk ülő fehérekre. A lány azonban nekipréselődött a korlátnak, megdelejezve bámulta a vásznat, és elképzelte, amint a felhők felett elsiklik valamilyen messzi-messzi helyre, mint Párizs vagy Róma. Még New Orleansban sem járt, pedig az csak két órára volt tőlük.

– Téged Mallardon kívül semmi más nem vár, csak a sok rosszaság – mondta mindig az anyja, amitől persze Desiree csak még inkább útra akart kelni. Az ikrek ismertek egy Farrah Thibodeaux nevű lányt, aki egy évvel korábban megszökött New Orleansba, és ez elmondva rém egyszerűen hangzott. Hát mennyire lehet nehéz, ha a náluk alig egy évvel idősebb Farrah is képes volt rá? Desiree elképzelte, ahogy megszökik a városba, és színésznőnek áll. Eddig csak egyetlen darabban szerepelt – a Rómeó és Júliában, kilencedikes korában –, és amikor ő állt a színpad közepén, egy másodpercig úgy érezte, talán mégsem Mallard a legszürkébb város Amerikában. Osztálytársai éljeneztek neki, Stella visszahúzódott a tornaterem árnyékába, Desiree pedig akkor az egyszer úgy érezte, csak ő maga van, nem egy ikertestvér, nem egy pár egyik fele. A következő évben azonban lecsúszott Viola szerepéről a Vízkereszt, vagy amit akartokban: a polgármester lányáé lett, miután az apja az utolsó pillanatban adományt küldött az iskolának. Úgyhogy, míg Mary Lou Fontenot az örömtől ragyogó arccal integetett a közönségnek, Desiree egész este duzzogott a színpad oldalszárnyában, aztán közölte a testvérével, alig várja, hogy elhúzzon Mallardból.

– Mindig ezt mondod – jegyezte meg Stella.

– Mert mindig ez az igazság.

Bár valójában nem így volt. Nem is igazán utálta Mallardot, csak úgy érezte, annyira kicsi a város, hogy moccanni sem bír benne. Egész életében ugyanazokat a földutakat járta, ugyanazoknak az iskolai padoknak az alsó felébe karcolta bele a monogramját, amelyekben az anyja is tanult, és egy nap az ő gyerekei is kitapogathatják majd az ujjaikkal a recés betűket. Ugyanabban az épületben tanult, ahol mindig is, minden évfolyam egy helyre járt, így amikor középiskolás lett, az sem érződött előrelépésnek, csak egy másik terembe kellett besétálnia a folyosón. De mindezt még valahogy kibírta volna, ha nem lett volna mindenki megszállottja a világosságnak. Syl Guillory és Jack Richard arról vitatkoztak a borbélynál, melyikük felesége szőkébb; Desiree anyja folyton utánakiabált, hogy vegyen fel kalapot; az emberek elhittek mindenféle képtelenséget, például, ha egy terhes nő kávét iszik vagy csokit eszik, sötét bőrű lehet a gyereke. Az apja annyira világos bőrű volt, hogy ha hideg reggeleken maga felé fordította a karját, tisztán látszott, milyen kékek az erei – ez persze mit sem számított, amikor azok a fehér férfiak eljöttek érte. Ezek után Desiree hogyan tulajdonítson jelentőséget világos bőrének?

Már alig emlékezett az apjára, ami egy kicsit megrémisztette. A halála előtti élet mintha csak egy történet lett volna, amelyet rengetegszer elmeséltek neki. Hogy volt olyan, amikor az anyja még nem kelt fel hajnalban, hogy kitakarítson fehér emberek házában, vagy nem hozott haza pluszmosnivalót hétvégére, hogy a ruhaszárító kötelektől szinte mozdulni se lehessen a nappalijukban. Az ikrek régebben szerettek elbújni a paplanok és lepedők mögött, de aztán Desiree egy nap rádöbbent, milyen megalázó, hogy az otthonuk mindig tele van vadidegenek piszkos holmijaival.

– Ha mindig is ez volt az igazság, már csináltál volna valamit – mondta Stella.

Stella mindig is annyira gyakorlatias volt. Vasárnap esténként az egész következő hétre kivasalta a ruháit, míg Desiree minden reggel kapkodott, hogy találjon tiszta ruhát, és megcsinálja az iskolatáskája mélyére süllyesztett házi feladatot. Stella szeretett iskolába járni. Óvodás kora óta ötöse volt számtanból, és másodéves gimnazista korában Mrs. Belton megengedte, hogy néhány órát ő tartson meg az elsősöknek. A tanárnő kölcsönadta neki szamárfüles számtankönyvét még a Spelman College-os idejéből, Stella pedig heteken át tanulmányozta az ágyban, hogy megfejtse azokat a furcsa formákat és a zárójelek közé préselt, hosszú számsorokat. Egyszer Desiree belelapozott a könyvbe, de számára az egyenletek mintha valamilyen rég kihalt nyelven íródtak volna, Stella pedig rögtön kikapta a kezéből, mintha Desiree pusztán a pillantásával beszennyezhetné.

Stellának az volt az álma, hogy egy nap a Mallardi Középiskolában tanít majd. Desiree azonban akárhányszor elképzelte, neki milyen jövője lenne ebben a kisvárosban, az pergett le előtte, hogy pontosan úgy telik majd az élete, ahogy eddig, végeláthatatlanul, mire úgy érezte, alig kap levegőt. De amikor csak szóba hozta a távozást, Stella hallani sem akart az ötletről.

– Nem hagyhatjuk itt mamát – érvelt mindig, és ilyenkor Desiree megfeddve érezte magát, úgyhogy inkább elhallgatott. Mama már így is annyi mindent elveszített, szólt a mondat, amelyet soha nem kellett kimondaniuk.

Tizedikes korukban, az utolsó tanítási napon, az anyjuk munkából hazatérve bejelentette, hogy ősszel nem mennek vissza az iskolába. Miközben óvatos mozdulatokkal letelepedett a kanapéra, hogy pihentesse egy kicsit a lábát, azt mondta, elég volt már nekik a tanulásból, most már pénzt kell hozniuk a házhoz. Az ikrek ekkor tizenhat évesek voltak, és teljesen padlót fogtak. Bár Stella igazán észrevehette volna, hogy egyre gyakrabban hoz a postás számlákat, Desiree pedig igazán elgondolkodhatott volna, hogy az anyjuk miért küldte Fontenot-hoz még több hitelért csak az elmúlt hónapban kétszer. A lányok azonban némán bámultak egymásra, mialatt az anyjuk kioldotta a cipőfűzőjét. Stella úgy festett, mint aki bekapott egy gyomrost.

– Csinálhatnánk azt is, hogy suli mellett dolgozom – vetette fel. – Megoldanám…

– Nem lehet, kicsim. A munka lekötné a nappali óráidat. Tudod jól, hogy nem csinálnám ezt, ha nem lenne muszáj.

– Tudom, de…

– Nancy Belton pedig hagyta, hogy órákat tarts. Mit kéne még megtanulnod?

Az anyjuk eddigre már talált nekik munkát: egy opelousasi házban kell majd takarítaniuk, másnap reggel kezdenek. Desiree ki nem állhatta, ha segítenie kellett az anyjának a suvickolásban. Utált a szutykos alsóneműk között turkálni, felmosófákat szorongatni, tudni, hogy egy nap az ő ujjai is feldagadnak és göcsörtösek lesznek majd, miután annyit sikálta a fehérek ruháit. De legalább nem lesz több dolgozat, magolás és memoriter, nem kell végighallgatnia újabb, halálosan unalmas kiselőadásokat. Már felnőtt. Végre ténylegesen elkezdődik az élete. Amikor azonban az ikrek nekiláttak elkészíteni a vacsorát, Stella gyanúsan szótlanul és morcosan mosta meg a répákat a csap alatt.

– Azt gondoltam… – kezdte. – Nem is tudom, csak azt gondoltam…

Még el akarta végezni a főiskolát, és nyilván felvették volna a Spelmanre vagy a Howardra vagy ahová jelentkezett volna. A gondolat, hogy Stella nélküle költözne Atlantába vagy Washington D. C.-be, mindig is megijesztette Desiree-t, így most egy kicsit megkönnyebbült. Stella egészen biztosan nem hagyná itt. De azért utálta, hogy szomorúnak kell látnia a testvérét.

– Azért így is elmehetsz továbbtanulni – mondta neki. – Úgy értem, majd egyszer.

– Hogyan? Ahhoz előbb ki kell járni a középsulit.

– Hát, valahogy biztos meg tudod oldani. Este vennél órákat vagy ilyesmi. Seperc alatt elvégzed, te is tudod.

Stella megint elcsendesedett, csak szeletelte a répákat a pörkölthöz. Tisztában volt vele, milyen kényszerhelyzetben van az anyja, soha nem bírálta volna felül a döntését. De annyira felkavarta a bejelentése, hogy megcsúszott a kezében a kés, és elvágta az ujját.

– A franc egye meg! – suttogta hangosan, mire Desiree összerezzent. Stella szinte soha nem káromkodott, pláne nem akkor, amikor az anyjuk meghallhatta. Elejtette a kést, mutatóujjából keskeny vércsík szivárgott, Desiree pedig gondolkodás nélkül bekapta, mint fiatalabb korukban, amikor a testvére nem akarta abbahagyni a sírást. Tudta, hogy már túl idősek ehhez, de akkor is a szájában tartotta Stella ujját, érezte vére fémes ízét. Stella szó nélkül nézett rá. Nedvesnek tűnt a szeme, de nem sírt.

– Ez undorító – mondta, de nem húzta el a kezét.

Az ikrek nyara úgy telt, hogy reggelente átbuszoztak Opelousasba, ahol egy fehér márványoroszlánokkal díszített vaskapu mögé rejtett, hatalmas fehér házban kellett munkára jelentkezniük. A dekoráció olyan abszurd módon színpadias volt, hogy Desiree első ottjártukkor elnevette magát, Stella viszont csak fáradtan meredt az oroszlánokra, mintha azok bármelyik pillanatban életre kelhetnének és szétmarcangolhatnák. Amikor az anyjuk közölte velük, hol kell dolgozniuk, Desiree egyből tudta, hogy fehér és gazdag család lesz. Ilyen házra azonban még ő sem számított: a kristálycsillár olyan magas mennyezetről lógott, hogy fel kellett másznia egy létra tetejére, csak úgy tudta leporolni; a csigalépcső olyan hosszú volt, hogy teljesen elszédült, miközben végigtörölte egy ronggyal a korlátját; a tágas konyhában olyan újnak és futurisztikusnak tűnő eszközöket látott felmosás közben, hogy azt sem tudta, hogyan kell használni őket.

Néha elszakadt Stellától, és nem tudta, merre lehet a testvére, de félt elkiáltani a nevét, nehogy visszhangozzon a magas mennyezetről. Egyszer akkor talált rá, amikor épp a hálószobában lévő öltözőszekrényt fényesítette: sóvárogva bámult a piperetükörre és az előtte lévő apró tégelyes kencékre, mintha legszívesebben leült volna arra a plüssbevonatú padra, hogy illatos krémeket masszírozzon a kezébe, mint Audrey Hepburn. Hogy csak úgy gyönyörködjön magában, mintha olyan világban élne, ahol a nők rendszeresen csinálják ezt. De aztán megjelent mögötte Desiree tükörképe, és Stella félrenézett, szinte szégyellve, hogy rajtakapták, amint egyáltalán akar magának valamit.

A Dupont családnál dolgoztak. A hullámos szőke hajú feleség egész délután csak ücsörgött, majd’ leragadt a szeme, látványosan unta magát. A férj a Saint Landry Bank & Trust alkalmazottja volt. Két kisfiuk egyfolytában civakodott a tévékészülék előtt – Desiree ilyet se látott még korábban –, és volt a házban egy kólikás csecsemő is, akinek még a haja sem nőtt ki. Az ikrek első munkanapján Mrs. Dupont végignézett rajtuk, és szórakozottan annyit mondott a férjének:

– Milyen csinos lányok. Jó világosak, mi?

Mr. Dupont csak bólintott. Esetlen férfi volt, egy poharat sem tudott rendesen megfogni, szódásüveg-szemüvege mögött mintha gyöngyök lettek volna. Amikor csak elhaladt Desiree mellett, félredöntötte a fejét, mintha épp valamiféle kvízzel szórakoztatná magát.

– Te melyik is vagy? – kérdezte rendszeresen.

– Stella – válaszolta néha Desiree csak úgy szórakozásból. Mindig is ügyesen hazudott. A hazudozás és a színjátszás között egyedül annyi a különbség, hogy ez utóbbinál a közönség tudja, mit lát, de ettől még mindkét esetben megtévesztésről van szó. Stella soha nem akart szerepet cserélni. Biztos volt benne, hogy úgyis lebuknának, és a hazudozás vagy a színjátszás csak akkor lehet sikeres, ha az ember teljesen beleteszi magát. Desiree éveken át tanulmányozta Stellát. Figyelte, hogyan játszik a ruhája szegélyével, hogyan tűri be a haját a füle mögé, hogyan néz tétován a másik szemébe, mielőtt köszönne neki. Desiree képes volt tükrözni testvére mozdulatait, utánozni a hangját, belakni a testét a sajátjában. És attól, hogy tudta, ő előadhatja magát Stellának, Stella viszont nem képes ugyanerre, különlegesnek érezte magát.

A Vignes ikrek egész nyárra eltűntek a helyiek szeme elől. Egyik lányt sem látták a Partridge Roadon sétálni, vagy becsusszanni Lou egyik hátsó bokszába, vagy a focipályán gyakorló fiúkat stírölni. Az ikrek minden reggel eltűntek a Dupont-ház ajtaja mögött, esténként pedig kimerülten, feldagadt lábbal léptek ki rajta, Desiree egész hazaúton a busz ablakának dőlt. Már kis híján véget ért a nyár, ő pedig bele sem akart gondolni, milyen lesz az ősz, amikor fürdőszobapadlót sikál, miközben a barátnői az iskolai ebédlőben pletykálnak, vagy a hazalátogatási ünnepségen előadandó táncot tervezgetik. Neki ilyen lesz az egész hátralévő élete? Ki sem teheti a lábát egy házból, amely abban a pillanatban elnyeli, hogy belép az ajtaján?

Egy kiút azért volt. Tudta, mindig is tudta, és augusztusra már máson sem járt az esze, csak New Orleanson. Az Alapítók Napjának reggelén, már előre félve attól, hogy vissza kell térniük Duponték házába, megbökte Stellát az ágyban, és azt mondta:

– Húzzunk innen.

Stella nyögve oldalra fordult, a takaró összecsavarodott a bokáján. Mindig is rossz alvó volt, és gyakran kínozták rémálmok, amelyekről soha nem számolt be senkinek.

– Hová? – kérdezte.

– Tudod te, hová. Unom már, hogy csak beszélünk róla. Menjünk.

Desiree kezdte úgy érezni, megjelent előtte egy menekülést kínáló ajtó, és ha túl sokáig totojázik, örökre eltűnik. Stella nélkül azonban nem kelhetett útra. Soha nem szakadt még el a testvérétől, és nem is volt benne biztos, hogy túlélné.

– Na, gyere már – nógatta. – Egész életedben Duponték után akarsz takarítani?

Soha nem tudhatta biztosan, minek köszönhette. Talán Stella is unta már magát. Talán – tekintve, Stella milyen gyakorlatias természet volt – rájött, hogy New Orleansban többet keresnének, még haza is küldhetnének belőle, így jobban tudnának segíteni a mamának. Vagy talán ő is meglátta azt a gyors eltűnéssel fenyegető ajtót, és rádöbbent, hogy minden, amit akar, Mallard határán kívül esik. De kit érdekel, miért gondolta meg magát? Csak az számított, hogy végül igent mondott.

Az ikrek egész délután csak tébláboltak az Alapítók Napja alkalmából rendezett pikniken, Desiree úgy érezte, titkuk bármelyik percben kirobbanhat belőle. Stella ugyanolyan higgadtnak tűnt, mint mindig. Desiree világéletében csak vele osztott meg titkokat. Stella tudott a dolgozatokról, amelyekre egyest kapott, tudta, hogyan hamisította alá az anyja aláírását ahelyett, hogy megmutatta volna neki a jegyét. Tudott róla, milyen csecsebecséket emelt el Fontenot-tól – egy rúzst, egy doboz gombot, egy ezüst mandzsettagombot –, mert képes volt rá, és mert amikor a polgármester lánya elsietett mellette, jó volt tudni, hogy elvett tőle valamit. Stella mindig meghallgatta, néha kifejtette elítélő véleményét az adott titokról, de soha nem mondta el senkinek, és mindenekelőtt ez számított. Elmondani Stellának egy titkot olyan volt, mint belesuttogni egy befőttesüvegbe, és rácsavarni a fedelét. A nővére semmit sem kotyogott ki. Desiree-nek akkoriban meg sem fordult a fejében, hogy neki is lehetnek saját titkai.

Néhány nappal azután, hogy otthagyták Mallardot, a folyó megáradt, és minden utcát sártengerré változtatott. Ha még egy napig vártak volna, a vihar keresztbe tesz nekik. Vagy ha az eső nem is, a sár biztosan. Elcaplattak volna a Partridge Road feléig, és ott azt mondják: na jó, hagyjuk. Nem voltak ők kemény csajok. Öt kilométert biztosan nem bírtak volna megtenni egy saras úton, csuromvizesen hazaoldalogtak volna, és azonnal bedőlnek az ágyba. Desiree beismerte volna, hogy meggondolatlan ötlet volt, Stella meg azt mondta volna, ő csak lojalitásból ment bele. Aznap éjjel azonban nem esett. Amikor elindultak otthonról, és vissza sem néztek, tiszta volt az égbolt.

Visszatérése reggelén Desiree-nek sikerült félig-meddig eltévednie az anyja háza felé menet. Félig-meddig eltévedni rosszabb, mint teljesen – hiszen nem tudjuk, melyik felünk ismeri a helyes útvonalat. A Partridge Road beleveszik az erdőbe, eddig világos, és aztán? A folyónál be kell venni egy kanyart, de merre? Hosszas távollét után egy kicsit mindig máshogy fest egy város: valahogy úgy, mint egy ház, ahol arrébb tolták öt centivel a bútorokat. Nem kevernénk össze egy idegenével, de folyton beütnénk valamibe a sípcsontunkat. Desiree megállt az erdő peremén, megbabonázva a fölé magasodó fenyőfák végtelen soraitól. A sáljával babrálva keresett valamit, ami ismerős lehet. Az áttetsző kék anyag takarásában alig látszott a sebe.

– Anyu? – kérdezte Jude. – Ugye már majdnem ott vagyunk?

A kislány nagy bociszemével nézett az anyjára. Annyira hasonlított Samre, hogy a nő gyorsan elfordította a fejét.

– Igen, már majdnem.

– Mennyit kell még mennünk?

– Már csak egy kicsit, szívem. Még át ezen az erdőn. Csak anyunak össze kell szednie magát.

Desiree akkor kezdett el gondolkodni a hazatérésen, amikor Sam először megütötte. Már három éve voltak házasok, de még mindig úgy érezte, mintha nászúton lennének. Még mindig gyorsabban vette a levegőt, amikor Sam lenyalta az ujjáról a tortabevonót, vagy amikor a nyakába csókolt, miközben ő kirúzsozta magát. Washington D. C.-re pedig egyre inkább az otthonaként tudott tekinteni, ahol Stella nélkül is leélheti élete hátralévő részét. Aztán egy tavaszi estén, hat évvel ezelőtt, elfelejtett felvarrni egy gombot a férfi ingére, és amikor Sam kérdőre vonta, azt válaszolta, a vacsorafőzéssel volt elfoglalva, varrja fel maga. A nőnek nehéz napja volt a munkahelyén, alig állt a lábán, és elég későre járt már ahhoz, hogy hallja a nappaliból a The Ed Sullivan Show-t, ahol Diahann Carroll dalolta az „It Had to Be You”-t. Betolta a csirkét a sütőbe, és amikor megfordult, Sam szájon vágta. Desiree ekkor huszonnégy éves volt. Addig soha életében nem vágták pofon.

– Hagyd el – tanácsolta neki barátnője, Roberta a telefonban. – Ha maradsz, azt fogja hinni, hogy megteheti ezt veled.

– Ez nem ilyen egyszerű – mondta Desiree, és megtapogatva duzzadt ajkát a babaszoba felé pillantott. Hirtelen megjelent előtte Stella arca: ugyanolyan, mint az övé, csak nincs rajta zúzódás.

– Miért? – kérdezte Roberta. – Szereted? Ő is szeret? Annyira, hogy agyonver?

– Ennyire azért nem vészes.

– És inkább megvárod, míg az lesz?

Mire Desiree összeszedte a bátorságot ahhoz, hogy elhagyja Samet, már ezer éve nem beszélt Stellával. Nem tudta, hogyan vehetné fel vele a kapcsolatot, azt sem tudta, pontosan hol lakik. Mégis, ahogy átverekedte magát a Union Station vasútállomáson a karjába csimpaszkodó lányával, aki semmit sem értett az egészből, legszívesebben csakis vele beszélt volna. Pár órával korábban, kismilliomodik vitájuk során, Sam torkon ragadta, és pisztolyt szorított a halántékához. A szeme ugyanolyan kristálytiszta volt, mint amikor először megcsókolta. Egy nap megöli. Desiree biztos volt ebben, miután a férfi elengedte, és ő levegőért kapkodva az oldalára esett. Aznap este úgy tett, mintha elaludt volna mellette az ágyban, aztán életében másodjára összepakolta mindenét az éj leple alatt. Az állomáson a kasszához sietett a Sam tárcájából ellopott pénzzel, egy pillanatra sem engedte el a lánya kezét, és úgy kapkodta a levegőt, hogy belefájdult a gyomra.

Na és, most mi legyen?, kérdezte Stellát a fejében. Hová menjek? A nővére természetesen nem válaszolt. És persze csak egy helyre mehetett.

– Mennyit kell még mennünk? – kérdezte Jude, nem először.

– Még egy kicsit, szívem. Már tényleg majdnem ott vagyunk.

Majdnem otthon – de voltaképpen mit is jelentett ez? Lehet, hogy az anyja már azelőtt elzavarja, hogy fellépne a veranda lépcsőjére. Egyszer a rend kedvéért megnézné magának Jude-ot, aztán intene, hogy menjenek vissza arra, amerről jöttek. Nem csoda, hogy az a sötét bőrű megvert. Mit vártál? Egy dacházasság nem tart soká. Desiree lehajolt, hogy felemelje a lányát a derekához. Gondolkodás nélkül haladt tovább, mozgásban akart maradni. Talán hiba volt visszatérni Mallardba. Lehet, hogy inkább valami új helyre kellene menniük, ahol tiszta lappal indulhat. De késő már a sajnálkozáshoz. Hallotta a folyó csobogását. Elindult felé, a lánya a nyakába kapaszkodva csüngött rajta. Majd a folyó mutatja az utat. Amint odaér a partjára, tudni fogja, merre kell mennie.

Washington D. C.-ben Desiree Vignes megtanult ujjlenyomatokat olvasni.

1956 tavaszáig eszébe nem jutott volna, hogy az ilyesmi tanulható, amikor azonban egy napon a Canal Streeten sétált, észrevett egy pékség ablakába kiragasztott szórólapot, amely azt hirdette, hogy a szövetségi nyomozóirodában erre a munkára keresnek embereket. Egy darabig csak állt a felirat előtt, és nézte. Eddigre már fél éve nem hallott Stelláról, és az idő lassú cseppekben, egyenletesen csordogált. Bármennyire is furcsán hangzott, néha elfeledkezett róla, hogy már nem tartják a kapcsolatot. Hallott egy jó viccet a villamoson, vagy elhaladt valaki mellett az utcán, akivel egykor jóban voltak, és már fordult is Stella felé, hogy megossza vele, amikor leesett neki, hogy már rég nem beszélnek. Hogy Stella életükben először magára hagyta.

Desiree azonban még hat hónap után is reménykedett. Stella majd telefonál. Küld neki levelet. De esténként hiába nyitotta ki a postaládát, és hiába ült a telefon mellett. Stella úgy alakított ki magának egy új életet, hogy kihagyta belőle, Desiree pedig nyomorúságosan érezte magát egy olyan városban, ahol a nővére otthagyta. Úgyhogy felírta a pékség ablakába ragasztott sárga szórólapon lévő telefonszámot, és amint végzett a munkában, elment a toborzóirodába.

A toborzást végző nő szkeptikus volt, hogy valaha is talál egy normális kiállású embert ebben a városban, úgyhogy meglepetten nézett végig az előtte ülő, rendezett külsejű lányon. Vetett egy pillantást a jelentkezési lapjára, és megakadt a szeme azon a rubrikán, ahol be volt jelölve, hogy színes bőrű. Aztán elkezdte kocogtatni a tollát a szülőváros rubrikán.

– Mallard – jegyezte meg. – Soha nem hallottam még róla.

– Csak egy kisváros, innen északra.

– Mr. Hoover szereti a kisvárosokat. Mindig mondja, hogy a legjobbak azokból jönnek.

– Hát, Mallardnál kisebb várost nem igazán talál.

D. C.-ben megpróbálta eltemetni a gyászát. Az ujjlenyomatolvasó részlegen dolgozó másik színes bőrű nőnél, Roberta Thomasnál bérelt szobát. Pontosabban, inkább pincehelyiség volt az, mint szoba: sötét és ablaktalan, de tiszta, és ami a legfontosabb, megfizethető. – Nem valami nagy – mondta neki Roberta az első munkanapján –, de ha nagyon kell lakás, a semminél jobb. – Bizonytalanul ajánlotta fel, mintha azt remélte volna, hogy Desiree úgyis visszautasítja. Roberta háromgyerekes anya volt, nulla szabad kapacitással, és igazság szerint Desiree is olyan lánynak tűnt, akit babusgatni kell. De megszánta: mégiscsak alig múlt tizennyolc, egyedül van egy számára új városban. Úgyhogy övé lett az alagsor: egy ágy, egy öltözőszekrény és egy radiátor, amely minden este álomba ringatta a zörgésével.

Desiree azt mondogatta magának, hogy az újrakezdés már csak ilyen nehéz, de egyre többet járt az eszében Stella, kíváncsi lett volna, ő mit kezd ezzel a várossal. Otthagyta New Orleanst, hogy szabaduljon az emlékétől, de még mindig nem tudott anélkül átfordulni a másik oldalára, hogy úgy érezze, Stella ott fekszik mellette.

Desiree a nyomozóirodában íveket, hurkokat és örvényeket tanulmányozott. A hüvelykujj irányába nyitott sugárhurkokat. A singcsont felé nyitott ulináris hurkokat. Pávaszem rajzolatot, a hurokban lévő maggal. Ujjlenyomatbordákat, örvényeket. Millióból is képes volt azonosítani egyetlen embert az ujjlenyomat-sajátossági pontok alapján. Íróasztalán reggelente lopott autókból és töltényhüvelyekről, betört ablakokról, kilincsekről és késekről származó ujjlenyomatok várták. Tanulmányozta háborúellenes tüntetők ujjlenyomatait, és beazonosította a szárazjégben hazaszállított katonák maradványait. Épp egy lopott fegyverről származó ujjlenyomat felett görnyedt, amikor Sam Winston először sétált el mellette. Levendulalila ing volt rajta, a zsebében hozzáillő selyem zsebkendővel, Desiree-t pedig teljesen elképesztette nyakkendője élénk színe, és hogy ez a koromfekete testvér elég merész ahhoz, hogy felvegyen egy ilyet. Később, amikor látta a többi ügyész társaságában ebédelni, Roberta felé fordult, és megjegyezte:

– Nem is tudtam, hogy vannak színes ügyészek.

Roberta felhorkant.

– Még jó, hogy vannak. Ez nem egy olyan hangyafasznyi kisváros, ahonnan te jössz.

Roberta soha nem hallott még Mallardról. Bár Saint Landry megyén kívül eleve senki nem hallott róla, és amikor Desiree először mesélt a városról Samnek, a férfi sem tudta elképzelni.

– Beszélsz itt összevissza – mondta. – Még hogy tele van a város ilyen világos bőrűekkel, mint te.

Egyik délután, amikor a férfi beugrott hozzá, hogy valamilyen ujjlenyomatról kérdezze, a boksza fölé magasodva elhívta ebédelni. Később beismerte, hogy nem is az ujjlenyomat érdekelte, csak ürügyre volt szüksége, hogy bemutatkozhasson. A Nemzeti Arborétumban ültek, és a tavon sikló kacsákat nézték.

– Még világosabb bőrűek is nálam – mondta Desiree, és Mrs. Fontenot-ra gondolt, aki mindig azzal hencegett, hogy a gyerekei aludttejszínűek.

Sam elnevette magát.

– Hát, egyszer muszáj lesz elvinned oda. A saját szememmel is látni akarom a világos bőrű feketék városát.

A férfi persze csak flörtölt vele. Ohióban született, és soha nem merészkedett még Virginiától délre. Az anyja a Morehouse College magániskolájába akarta beíratni, de nem, ő tősgyökeres ohiói volt már azelőtt, hogy minden kollégiumban megszüntették a szegregációt. Olyan osztálytermekhez szokott, ahol a fehér tanárok figyelmen kívül hagyták a kérdéseit. Minden télen kapargatnia kellett a húgysárga havat a szélvédőjéről. Világos bőrű lányokkal járt, akik nyilvános helyen nem voltak hajlandóak megfogni a kezét. Az északi rasszizmust behatóan ismerte. A déliből inkább nem kért. Úgy volt vele, az ősei nem véletlenül léptek le délről, és hogyan is jönne ő ahhoz, hogy felülbírálja a döntésüket. Mindig azzal viccelődött, hogy azok a suttyók nem is engednék, hogy hazatérjen. Könnyen lehet, hogy elindul látogatóba, és azon kapja magát, hogy a gyapotföldeken robotol.

– Nem tetszene neked Mallard – mondta Desiree.

– Miért nem?

– Csak. Furák az ottaniak. Tudat alatt rasszisták. Ezért jöttem el.

Ez nem volt teljesen igaz, de Desiree azt akarta, hogy Sam azt higgye, ő egyáltalán nem olyan, mint a szülővárosában élők. Higgyen róla bármit, csak az igazságot ne tudja meg: hogy egyszerűen fiatal volt és unatkozott, és magával vonszolta a testvérét egy városba, ahol aztán összezavarodott, hogy ki is ő valójában. A férfi egy kis ideig némán emésztette a hallottakat, aztán odakínálta neki a zsemlemorzsával teli zacskót. Tépkedte már egy ideje a szendvicse héját, hogy a nő tudjon mit adni a kacsáknak, és az ilyen finom, gáláns gesztusokat Desiree később nagyon megszerette benne. Mosolyogva vett a zacskóból.

Aztán beismerte Samnek, hogy még soha nem volt olyan férfival, mint ő, sőt igazság szerint még soha nem volt semmilyen férfival. Úgyhogy Sam minden egyes apró gesztusa meglepte és lenyűgözte: hogy asztalterítős, díszes evőeszközös éttermekbe vitte, vagy hogy színházjegyet vett neki egy Ella Fitzgerald-előadásra. Amikor először felvitte magához, Desiree körbejárta a legénylakást, megcsodálta a férfi szép tisztán tartott ágyneműjét, szín szerint rendezett ruháit, tágas ágyát. Miután hazaért Roberta pincehelyiségébe, kis híján elsírta magát.

Sam az első alkalom után egyetlenegyszer sem vetette fel, hogy elmenne vele Mallardba, Desiree pedig nem kérte. Már az elején világosan elmagyarázta neki, hogy utálja a szülővárosát.

– Nem hiszek neked – mondta Sam. Az ágyban feküdtek, az eső kopogását hallgatták.

– Mit kéne itt elhinni? Én csak elmondtam neked, mit érzek a várossal kapcsolatban.

– Mi, négerek mindig szeretjük a szülővárosunkat, pedig a lehető legrosszabb helyekről származunk. Csak a fehéreknek adatott meg az a szabadság, hogy utálhatják az otthonukat.

A férfi Cleveland lakótelepén nőtt fel, és olyasvalaki szenvedélyével szerette a várost, aki maga nem kapott túl sok mindent, amit szerethet. A nő csak egy olyan várost kapott, amelyből mindig is menekülni akart, és egy olyan anyát, aki világossá tette, hogy nem várja vissza. Még nem mesélt Samnek Stelláról: ez megint csak olyasvalaminek tűnt, amit úgysem értene. Ahogy azonban az esőcseppek kopácsoltak a fém tűzlétrán, a férfi felé fordult, és elárulta neki, hogy van egy ikernővére, aki úgy döntött, másvalaki lesz.

– Előbb-utóbb megunja a színészkedést – vélte Sam. – Lefogadom, hogy csak úgy rohan majd vissza, amikor leesik neki, milyen ostoba volt. Te túl aranyos vagy ahhoz, hogy bárki távol akarjon lenni tőled.

Azzal homlokon csókolta, Desiree pedig még jobban magához szorította, szíve a fülében lüktetett. Ez még az elején volt. Még azelőtt, hogy Sam keze ökölbe szorult volna, és azt kiabálta volna neki, hogy te beképzelt, gyáva ribanc vagy bolond vagy, mint a testvéred vagy ne képzeld már magad fehérnek. Még akkor, amikor azon kapta magát, hogy kezd megbízni a férfiban.

Sok évvel később, amikor elkezdett romlani a látása, bánta azokat az éveket, amelyeket azzal töltött, hogy ujjlenyomatok felett görnyedt, és jelölgette az örvényeiket. Roberta egyszer azt mondta neki, nemsokára már az egész ujjlenyomat-feldolgozást gépek végzik majd. A japánok már elkezdték fejleszteni a technológiát. De hogyan tudná egy gép alaposabban tanulmányozni az ujjlenyomatokat, mint egy szakképzett szempár? Desiree olyan mintázatokat is meglátott, amelyeket a legtöbb ember nem tudott volna. Képes volt kiolvasni egy személy teljes élettörténetét pusztán az ujjlenyomatából. A képzés során azzal is gyakorolt, hogy a saját ujjlenyomatát tanulmányozta, így mindent megtudott azokról a kifinomult mintázatokról, amelyek egyedülállóvá tették. Stellának volt egy sebhelye a bal mutatóujján, miután egyszer gyerekkorában megvágta magát egy késsel, de az ujjlenyomataik sok másban is különböztek.

Néha egészen kis dolgokon múlik, kik vagyunk.

Adele Vignes egy keskeny shotgun házban élt, amely az erdő szélén bújt meg: a város alapítója építette, és azóta többgenerációnyi Decuir lakott benne. Amikor Adele férjhez ment Leon Vigneshez, a férfi akkor járt először a házban, egy ideig csak sétálgatott a folyosón, és szemrevételezte az ősöreg bútorokat. Szerelő volt, aki fafeldolgozó akart lenni, úgyhogy a szaktudást csodálva futtatta végig az ujjait a karcsú asztallábakon. Soha nem gondolta volna, hogy egy nap olyan házban lakik majd, amelyet ennyire átitat a történelem, bár speciel azt sem gondolta volna, hogy hozzájön egy Decuir lány. Egy lány, akinek nagybetűs Öröksége van. Leon legjobb tudomása szerint saját felmenői hosszú időre visszamenőleg francia bortermelők voltak, akik azt remélték, szőlőskertet építhetnek az Új Világban, de aztán rá kellett jönniük, hogy Louisiana túl forró és párás a szőlőnek, így inkább a cukornád mellett döntöttek. Nagyratörő álmok, amelyeket lerombolt a valóság – ő ezt örökölte. Szülei racionálisabban tűzték ki maguk elé a céljaikat: engedély nélküli kocsmát üzemeltettek Mallard határában Zsémbes Kecske néven. A város istenfélőbb lakói évek múltán ebben a bűnös tevékenységben eredeztették a későbbi tragédiákat: hogy a négy Vignes fivér közül egyik sem érte meg a harmincat. Leon halt meg elsőként, a legsatnyább az alomból.

A ház az évek alatt megfakult, mégis, most valahogy ugyanolyannak tűnt, amilyennek Desiree emlékezett rá. Amikor belépett a tisztásra, még erősebben szorította a lányát magához, a válla minden lépésnél jobban hasogatott. Azok a bronzoszlopok, az a kékeszöld tető, az a keskeny elülső tornác, ahol az anyja a hintaszékében ülve zöldbabot hámozott egy tál vízbe. Még mindig apró és törékeny volt, haja a hátára lógott, halántéka mostanra megőszült. Desiree megállt, lánya súlyosnak érződött a nyakában. Az eltelt évek úgy tolták el a nőt a háztól, akár egy mellkasának feszülő tenyér.

– Kíváncsi voltam, mikor jössz ki ide. Lou már hívott, mondta, hogy látott. – Az anyja hozzá beszélt, de a kislányt nézte. – Jó nagy már ahhoz, hogy így hordozd.

Desiree végül letette a lányt. Hasogatott a háta, de a fájdalom legalább ismerős volt. A szenvedő test ébren tart, készenlétben, ami még mindig jobb annál, mint amilyen tompán a vonaton érezte magát: mozgásban volt, mégis csapdában. Finoman megbökte a lányát, hogy lépjen előrébb.

– Adj egy puszit a nagyinak. Na, bátran.

Lánya félénken a lábába csimpaszkodott, de addig böködte, amíg kötelességtudóan fel nem lépett a tornácra, hogy rövid tétovázás után átkarolja a nagyanyját. Adele kicsit hátrébb dőlt, hogy jobban szemügyre vehesse, és megtapogatta kócos copfját.

– Menjetek, fürödjetek le – mondta. – Mindkettőtöknek idegenszagotok van.

Desiree a fürdőszobában letérdelt a töredezett csempére, hogy vizet engedjen a lányának a karmos lábú kádba. Miközben a kezével ellenőrizte a víz hőmérsékletét, valamiért úgy érezte, mintha álmodna. A tükör a felső sarokban feketéllett, és ott volt az a csorba szélű, kagyló alakú mosdó, meg kint a deszkapadló, amelynek recsegős részeit annak idején megtanulta elkerülni, hogy lámpaoltás után is ki tudjon surranni észrevétlenül. Az anyja a verandán úgy hámozta a zöldbabot, mintha ez egy teljesen hétköznapi reggel lenne. Pedig azóta nem beszéltek, hogy Stella elment. Amikor Desiree a könnyeit visszanyelve hazatelefonált, Adele azt mondta: – Te tehetsz erről. – Erre mit mondhatott volna? Tényleg ő vette rá Stellát, hogy meneküljenek el innen. De a testvére aztán úgy döntött, hogy inkább fehérnek áll, az anyja pedig Desiree-t vádolta, mert Stella már nem volt kéznél.

Desiree a konyhában leroskadt egy székre, és egy pillanattal később esett le neki, hogy ő mindig is itt ült, csak Stella széke állt mellette üresen. Az anyja a tűzhelynél ügyködött, egy hosszú pillanatig csak bámulta megmerevedett hátát.

– Szóval így töltötted az éveket – szólalt meg Adele.

– Mire gondolsz?

– Tudod te jól, mire gondolok. – Az anyja megfordult, szeme csordultig telt könnyekkel. – Hát ennyire utálsz minket, igaz?

Desiree eltolta magát az asztaltól.

– Tudtam, hogy nem lett volna szabad idejönnöm…

– Ülj le!

– Ha összesen ennyi mondanivalód van számomra…

– Mit vártál? Idejössz a jó ég tudja, honnan, idevonszolsz valami gyereket, aki egy hangyányit se hasonlít rád, és…

– Na jó, megyünk. Felőlem aztán úgy haragudhatsz rám, mama, ahogy akarsz, de a lányommal nem fogsz így beszélni.

– Azt mondtam, ülj le – ismételte meg az anyja, ezúttal halkabban. Átcsúsztatott az asztalon egy kukoricakenyér-szeletet. – Csak meglepődtem. Már meg se lepődhet az ember?

Hányszor, de hányszor elképzelte Desiree, hogy újra hazatelefonál. Miután megérkezett D. C.-be, becuccolt Roberta alagsorába, ahol az anyja ha akarta sem tudta volna elérni. Vagy miután Sam megkérte a kezét, és a cseresznyevirágfák alatt megcsinálták az eljegyzési fotókat. Becsúsztatott egy képet egy borítékba, még meg is címezte, de arra már nem tudta rávenni magát, hogy elpostázza. Nem mintha szégyellte volna a férfit – még ha Sam így is vette –, hanem mert arra gondolt, semmi értelme olyasvalakivel megosztani egy jó hírt, aki nem képes együtt örülni vele. Előre tudta, mit mondana az anyja. Te nem is szereted ezt a sötét bőrű férfit. Csak lázadásból mész hozzá, és a legrosszabb dolog, amit lázadó gyerekkel tehet az ember, az, hogy odafigyel rá. Majd te is megérted, amikor saját gyereked lesz. Miután lezajlott az esküvő, miután a tortát felszeletelték, miután a barátaik spiccesen és nevetgélve elsétáltak az utcán, Desiree lerogyott a fogadóterem hátsó fertályában a fodros fehér ruhájában, és sírva fakadt. Soha meg sem fordult a fejében, hogy egy nap úgy megy férjhez, hogy se a testvére, se az anyja nincs mellette.

Még azután is fontolgatta, hazatelefonál, hogy megszülte a lányát a Freedmen Kórházban. Amikor Jude világra jött, a színes nővér tartott egy pillanatnyi szünetet, mielőtt bebugyolálta volna egy rózsaszín takaróba. – Jó szerencsét hoz – mondta végül, miközben átnyújtotta az anyjának –, ha egy lány az apukájára hasonlít. – Ezután mosolygott egy kicsit, bátorítást nyújtva egy nőnek, akiről azt gondolta, szüksége van rá. Desiree azonban megigézve szemlélte a baba arcát. Egy másik nő talán csalódott volna, hogy a saját lánya milyen kevéssé hasonlít rá, ő viszont csakis hálát érzett. Más sem hiányzott neki, mint hogy olyasvalakit szeressen, aki pont úgy néz ki, mint ő maga.

– Többet csináltam volna, ha szólsz, hogy jössz – jegyezte meg az anyja a kukoricakenyérre pillantva.

– Eléggé az utolsó pillanatban döntöttem el.

A vonaton alig evett, csak kekszet majszolt, és feketekávét ivott, amíg a koffeintől zsizsegős nem lett. Szüksége volt egy tervre. Mallard, és aztán? Hová megy innen? Kizárt dolog volt, hogy itt maradjanak, de nem tudta, hová máshová mehetnének. Most, ahogy körbenézett a konyhában, amelyen jócskán nyomot hagyott az idő, hiányozni kezdett neki D. C.-beli lakása. A munkája, a barátai, az élete. Talán túlreagálta a helyzetet – a zavargások mindenkit feszültebbé tettek. Egy héttel ezelőtt Sam sírva nézte végig, ahogy Walter Cronkite a híradóban beszámol a történtekről, és Desiree csak ölelte a kanapén, miközben a férfi reszketett. A merénylő talán hétköznapi őrült volt, talán a hadsereg végrehajtója, sőt talán a szövetségi nyomozóiroda ügynöke, aki a kormány nevében cselekedett. Vagy talán valami cinkos néger, aki a rossz oldalnak dolgozott. Sam összevissza beszélt és Desiree addig szorította magához, amíg véget nem ért a tudósítás. Aznap este kétségbeesetten szerelmeskedtek – talán furcsa volt így leróni tiszteletüket Luther King előtt, de a nő úgy érezte, most nem teljesen önmaga, maga alá gyűri a gyász egy olyan ember kapcsán, akit nem is ismert személyesen.

Másnap reggel bezúzott kirakatok mellett haladt el, amelyek ablakára a veled vagyunk, testvér feliratot firkálták, a lojalitás sietős, filctollal írt kinyilvánításait. A szövetségi nyomozóirodában aznap hamar elengedtek mindenkit. Hazafelé menet a buszmegállótól egy rémült, színes fiatal – vékony, akár a kezében szorongatott baseballütő – a pénztárcáját követelte tőle.

– Adjad már ide, fehér kurva! – üvöltötte, és úgy döfködte az ütőjével a járdát, mintha le tudna fúrni vele a Föld közepéig. Desiree ügyetlenkedett egy kicsit a bőrszíjával, túlságosan megijedt ahhoz, hogy kijavítsa a srácot, akinek rémületében és dühében magára ismert. Aztán hirtelen Sam ugrott elé, és feltartott kézzel azt mondta: – Ez az én nőm, testvér. – A kamasz elrohant, bele az utcai lármába. Sam beterelte Desiree-t a lakásba, és a mellkasához húzta, biztonságot nyújtva neki.

A város négy éjszakán át lángokban állt. Sam az utolsó estén megragadta Desiree meztelen testét, és azt suttogta: – Csináljunk még egyet. – Eltartott egy pillanatig, mire a nő felfogta, hogy gyerekről beszél. Habozott. A gondolat, hogy még egy gyerek hozzáláncolja a férfihoz, hogy még egy gyerekért aggódnia kelljen minden egyes alkalommal, amikor Sam dührohamot kap – soha nem szülhet neki még egyet. Ezt persze nem mondta ki hangosan, de a habozása egyértelművé tette, és később, amikor a férfi torkon ragadta, pontosan tudta, miért teszi. Akkor sebezte meg, amikor még mindig gyászolt. Nem csoda, hogy olyan dühös lett. Igen, szereti néha kicsit kiengedni a gőzt, nagy kaland. Ki hibáztathatná ezért, ha egyszer olyan világban él, amely nem hajlandó férfiként tisztelni. Ha valakinek, hát neki nem lett volna szabad szájalnia. Jobban is törhetné magát, hogy békésebb otthont teremtsen a férjurának. Hát nem ugyanez a férfi állt közé és a dühös srác baseballütője közé? Nem ugyanez a férfi szerette azután is, hogy a testvére magára hagyta, és az anyja nem állt vele szóba?

Talán még nincs túl késő, csak két napja léptek le. Még mindig felhívhatja Samet, még mindig mondhatja neki azt, hogy hibát követett el. Csak szüksége volt egy kis időre, hogy kiszellőztesse a fejét, ennyi, nyilván egy percig sem gondolta komolyan, hogy elhagyja. Az anyja újra felé tolta a tányért.

– Milyen bajba keveredtél? – kérdezte.

Desiree kipréselt magából egy nevetést.

– Semmilyenbe, mama.

– Nem vagyok én hülye. Azt hiszed, nem tudom, hogy menekülsz az urad elől?

Desiree az asztalra meredt, elkezdtek gyűlni a szemébe a könnyek. Az anyja tejet öntött a kukoricakenyérre, és összenyomkodta egy villával, hogy olyan legyen, mint gyerekkorában.

– Megnyugodhatsz, nincs itt. Egyed csak a kenyered.

Aznap késő este, Mallardtól több mint százötven kilométerre északkeletre, Early Jones kapott egy munkaajánlatot, amely új vágányra terelte az életét. Bár ezt akkor még nem tudta. A szemében minden munka csak munka volt, és amikor belépett Ernesto bárjába, majd a nyakát nyújtogatva keresni kezdte Nagy Ceelt, egyedül amiatt aggódott, van-e elég pénze egy italra. Megtapogatta a zsebében kallódó érméket. Soha nem lehetett pénzt bízni rá. Két héttel ezelőtt például elintézett egy melót Ceelnek, és valahogy máris a seggére vert a fizetésének. Mindenre költött egy kicsit, amire egy egyedülálló, fiatal férfinak New Orleansban szüksége lehet: kártyára, piára, nőkre. Úgyhogy nagyon kellett már neki valami új munka. A pénz miatt is, nyilván, de azért is, mert nem bírt megmaradni sokáig egy helyen, és két hét ugyanott az ő szótárában igencsak sok volt.

Nem volt gyökeret eresztő alkat. Csak elveszni tudott igazán. Ezt a képességét még gyerekkorában sajátította el, amikor nemigen volt otthona. A gyerekkorát, már ha ezt annak lehetett nevezni, napszámosként töltötte janesville-i és jenai farmokon, New Roadstól és Palmettótól délre. Nyolcéves korában bízták a nagynénjére és a nagybátyjára, mivel a saját szüleinek túl sok gyerekük volt, nekik meg egy sem. Early nem tudta, most hol élhetnek az ősei – ha élnek még egyáltalán –, de állítása szerint soha nem gondolt rájuk.

– Elmentek – mondta, ha kérdezték. – Aki elment, az elment.

Az igazság azonban az volt, hogy amikor annak idején elkezdett bujkáló emberekre vadászni, a saját szüleit is megpróbálta előkeríteni. Kudarca gyors volt és megalázó: még annyit sem tudott róluk, hogy egyáltalán elkezdhesse a keresést. Valószínűleg jobb is így, gondolta. Kisfiúként nem kellett nekik – hát mihez kezdtek volna vele felnőtt férfiként? Mégsem hagyta nyugodni, hogy nem jött össze. Mióta abból élt, hogy előkerített másokat, egyedül a szüleit nem sikerült megtalálnia.

Elveszve maradni kizárólag úgy tudott, hogy soha nem szeretett meg semmit. Időről időre elképedt, hogy miért képesek visszajönni azok, akik egyszer elmenekültek. Leginkább valamilyen nőért. Jacksonban például elkapott egy gyilkossági kísérletért körözött férfit, mert az visszatért a feleségéért. Bárhol talál az ember új nőt, de a tapasztalat azt mutatta, a legerőszakosabb férfiak egyben a legszentimentálisabbak is. Akárhogy nézzük, náluk is az érzelmekről szól minden. De Earlyt igazán azok az esetek érintették meg, amikor különféle tulajdonokért tértek vissza. Összeszámolni sem tudta volna, hány olyan sztorival találkozott, amikor egy rohadt autótól, egy évekig nyüstölt csotrogánytól nem tudtak elszakadni. Toledóban meg egy olyan fickót kerített elő, aki egy régi baseballütőért kanyarodott vissza a gyerekkori otthonába.

– Most mit mondjak, haver – magyarázta a férfi megbilincselt kézzel Early El Caminójának hátsó ülésén. – Szeretem azt az ütőt.

A szeretettel Early soha életében nem jutott egyről a kettőre. Amint otthagyott egy helyet, már el is felejtette. A nevek elhalványultak, az arcok kifakultak, az épületek tök egyforma téglatömbökké maszatolódtak. Nem tudta felidézni egyik tanára nevét sem, egyik utcáét sem, ahol lakott, még azt sem, a szülei hogyan néztek ki. Ő ezt az ajándékot kapta: a rövid távú memóriát. A hosszú távú képes megőrjíteni az embert.

Idestova már hét éve melózott Ceelnek, kisebb-nagyobb megszakításokkal. Soha nem akarta, hogy bárki azt gondolja róla, a hatóságoknak dolgozik. Kizárólag egyetlen okból kapott el bűnözőket – a pénzért –, és nagy ívben szart a fehérek igazságszolgáltatására. Miután kézre kerített valakit, soha nem foglalkozott vele, hogy az esküdtszék bűnösnek találta-e, vagy túlélte-e a börtönt. Úgy, ahogy volt, elfelejtette. És bár egyszer felismerték egy kocsmában, és még mindig ott virítottak a hasán a szúrásnyomok szuvenírjei, csak állandó felejtéssel tudta végezni a dolgát. Szeretett bűnözőkre vadászni. Minden egyes alkalommal, amikor Ceel egy eltűnt gyerek vagy egy eladósodott apa ügyével próbálkozott nála, megrázta a fejét.

– Az ilyen emberekről nem tudok semmit – mondta, és felhajtotta a whiskyjét.

Ernesto bárjában ülve Ceel vállat vont. Volt rendes irodája a hetedik kerületben, de Early utált ott találkozni vele: szemben volt a templom, és az a sok szentfazék csak úgy meresztette rá a szemét, miközben lecsoszogtak az épület lépcsőjén. Ernesto kocsmája kétes hírű, de biztonságos hely volt, Early az ilyeneket szerette igazán. Ceel tagbaszakadt férfi volt, bőrszíne akár a kartonpapíré, haja selymes és fekete. Ezüstbevonatú öngyújtóját beszéd közben folyton az ujjai között forgatta. Akkor is ezt csinálta, amikor évekkel ezelőtt először lépett oda Earlyhez, egy hasonló krimóban. Early csak fél füllel figyelt oda a mondandójára, azt nézte, hogyan pattan le a fény az ezüst felületről, és hogyan járja be a bárpultot.

– Fiam, szeretnél keresni egy kis pénzt? – kérdezte tőle Ceel.

Nem tűnt sem gengszternek, sem stricinek, de sumák volt, mint aki épp hogy csak törvényes munkát végez. Óvadékügynöknek nevezte magát, új fejvadászt keresett, így akadt meg a szeme Earlyn.

– Csendes srácnak tűnsz – mondta. – Ez tetszik. Nekem olyan ember kell, aki jól tudja használni a szemét és a fülét.

Early akkor huszonnégy éves volt, frissen szabadult a börtönből, egyedül volt New Orleansban, és úgy érezte, ez a város pont megfelelő az újrakezdéshez. Szüksége volt valamilyen munkára, úgyhogy igent mondott. Egy pillanatig sem gondolta, hogy jó lesz benne, arra meg pláne nem számított, hogy olyan jó lesz, hogy Ceel újabb és újabb munkákat ad neki, amelyeknek már közük nincs az óvadékbehajtáshoz.

– Annyit tudsz róluk, amennyit én elmondok neked – magyarázta Ceel. – És még semmit se mondtam róluk.

– Hát, én akkor se szeretek belebonyolódni mások magánügyeibe. Más melód nincs?

Ceel elnevette magát.

– Ilyet se hallottam még. Bárki más örülne, hogy kivételesen nem valami szarrágót kell előkerítenie.

Early viszont, ha mást nem is, annyit tudott, hogyan gondolkodik egy körözött ember. Tudta, milyen a végkimerültség, az igazi elkeseredettség, a túlélés színtiszta önzése. A csak úgy eltűntekkel nem tudott mit kezdeni. A házasokat meg végképp nem értette, és egyetlen porcikája sem kívánta, hogy belekeveredjen a huzavonáikba. Ugyanakkor a munka az munka. Miért is ne vállalna el valami könnyű melót? Nemrég két teljes hétig vadászott egy fickóra, aki már félúton járt Mexikóba, Early autója a sivatag közepén robbant le, és már az járt a fejében, hogy itt döglik meg, olyasvalaki után kajtatva, akinek a sorsa egyébként baromira nem érdekli. Ha a pénz így is, úgy is jól jön, kivételesen miért ne mondana igent egy olyan munkára, amiért nem kell megerőltetnie magát?

– Nem fogom hazarángatni a nőt – szögezte le.

– Ilyesmiről szó sincs. Csak hívj, amikor megtalálod. Az embere keresi. Lelépett a gyerekével.

– Miért?

Ceel vállat vont.

– Nem az én dolgom. A fazon elő akarja keríteni, és kész. A nő valami Mallard nevű kisvárosból való, innen északra. Hallottál róla?

– Gyerekkoromban átutazóban jártam arra. Fura hely. Fellengzős.

Kevésre emlékezett a városból, leginkább csak arra, hogy mindenki világos bőrű volt, és fölényes. Meg arra, hogy egyszer a misén egy magas, fehér férfi lekevert neki egy taslit, amiért a felesége előtt dugta bele az ujját a szenteltvízbe. Early akkor tizenhat éves volt, teljesen elképedt az égető fájdalomtól, amikor a nagybácsija hirtelen vállon ragadta. Csak bámult a foghíjas csempepadlóra, és bocsánatot kért. Egyetlen nyarat töltött ezen a helyen, egy farmon dolgozott a város szélén, és pluszpénzért házhoz szállította a bevásárlást. Egyetlen árva barátságot sem kötött, volt viszont egy hiábavaló fellángolása egy lány iránt, akit épp akkor ismert meg, amikor felcipelte a rendelésüket a verandájukra. Most nem is tudta volna megmondani, hogyan jutott eszébe. Olyan fiatal volt, amikor találkoztak, alig ismerte a lányt, és ősszel már egy másik város másik farmján húzta az igát. Mégis, megjelent a lelki szemei előtt, ahogy a lány mezítláb áll a nappalijukban, és az ablakot mossa egy szivaccsal. Amikor Ceel odacsúsztatta elé a fényképet, összeszorult a gyomra. Szinte úgy érezte, mintha ő maga akarta volna, hogy így történjen. Tíz éve először újra Desiree Vignes arcát látta maga előtt.

KETTŐ

A Vignes ikrek búcsú nélkül távoztak, vagyis, mint minden hirtelen eltűnés, az övék is jelentéssel volt terhes. Még mielőtt újra előkerültek New Orleansban, még mielőtt csak szórakozni vágyó, unatkozó lányokként könyvelték el őket, a helyiek kizárólag úgy tudtak értelmet találni a tettükben, hogy tragikus színezetet társítottak hozzá. Az ikrek mindig is egyszerre tűntek áldottnak és átkozottnak: az anyjuk egy teljes város örökségét hagyta rájuk, az apjuk pedig egy veszteség tépázta vérvonalat. Négy Vignes fiú volt, és egyik sem érte meg a harmincat. A legidősebb láncra vert rabként esett össze a hőgutától, a másodikat egy belga lövészárokban gázosították el, a harmadikat egy kocsmában szúrták le, a negyediket, Leon Vignest pedig kétszer is meglincselték: az első alkalommal otthon, ahol ikerlányai a résnyire nyitott szekrényajtón át végignézték, kezüket egymás szájára szorítva, míg a tenyerüket teljesen belepte a nyál.

Az apjuk aznap este épp egy asztallábat farigcsált, amikor öt fehér férfi berúgta a bejárati ajtót, és kicibálták. Arccal vágódott a földre, a szája tele lett homokkal és vérrel. A lincselők vezére – egy magas, fehér fickó, haja vörösaranya akár egy őszi almáé – meglobogtatott előtte egy összegyűrt cetlit, amelyre állítása szerint Leon írt valami mocskos üzenetet egy fehér nőnek. Leon sem írni, sem olvasni nem tudott – a vásárlói tudták, hogy mindent csak X-ekkel jelölt meg –, a fehér férfiak azonban megtaposták mindkét kezét, eltörték az összes ujját, aztán négyszer belelőttek, de túlélte. Három nappal később a fehér férfiak berontottak a kórházba, és beviharzottak minden szobába a színesek osztályán, míg meg nem találták. Kétszer is fejbe lőtték, Leon gyapjú párnabélése pillanatok alatt vérvörösre színeződött.

Desiree csak az első lincselésnek volt szemtanúja, de a képzeletébe kitörölhetetlenül beleégett a második is: úgy képzelte, hogy az apja már biztosan aludt, feje lekókadt, ahogyan a székében is mindig vacsora után. Hogy a kórház folyosóján dübörgő csizmák hangjára felriadt. Hogy üvöltött, bár talán nem is volt erre ideje. Hogy feldagadt keze bekötözve, hasznavehetetlenül lógott az oldalánál. A szekrényből végignézte, ahogy a fehér férfiak kivonszolják a házból, hosszú lába kalapált a padlón. Amikor megérezte, hogy a testvéréből kitörni készül egy sikoly, rászorította a kezét a szájára, és pillanatokkal később érezte, hogy Stella ugyanezt teszi. Abban a pillanatban valami megváltozott közöttük. Ez idáig Stella éppolyan kiszámíthatónak tűnt, akár a türkörképe. De a szekrényben, életében először, Desiree nem tudta, mit várhat a testvérétől.

Az ikrek a virrasztáson egymáshoz illő fekete ruhát viseltek hosszú alsórésszel, amitől viszketett a lábuk. Pár nappal korábban Bernice LeGros, a varrónő ellátogatott hozzájuk, hogy lerója tiszteletét, és azon kapta Adele Vignest, hogy épp próbálja megstoppolni Leon templomban viselt nadrágját a temetésére. A nőnek annyira remegett a keze, hogy Beatrice kivette belőle a tűt, és inkább ő fejezte be. Nem tudta, Adele hogyan boldogul majd egymaga. A Decuir család a puha dolgokhoz, a hosszú, könnyű élethez szokott. Az ikreknek még csak külön ruhája sem volt a temetésre. Másnap reggel Bernice áthozott egy vég fekete szövetet, és letérdelt a nappali padlójára a mérőszalagjával. Még mindig nem tudta megkülönböztetni egymástól az ikreket, és kínosnak érezte volna rákérdezni, melyikük melyik, úgyhogy inkább csak egyszerű utasításokat adott, úgymint: „Te, add már ide az ollót” vagy „Húzd ki magad, drágám”. Az izgága lánynak azt mondta: „Ne ficeregj már, te lány, különben megböklek”, mire a másik lány addig fogta a testvére kezét, amíg az meg nem nyugodott. Hátborzongató, gondolta Bernice, miközben egyik lányról a másikra nézett. Mintha egy két testbe szakadt embernek varrna ruhát.

A temetés után befurakodott Adele zsúfolt nappalijába, és amikor az ikrek elsiettek mellette, megcsodálta keze munkáját. Az izgága lány, akiről később megtudta, hogy Desiree, a testvérét a kezénél húzva tülekedett át az összeborulva suttogó felnőttek között. Mindenki teljesen biztosra vette, hogy nem Leon írta azt az üzenetet: a fehérek nyilván valami máson húzták fel magukat, és ki értette bármikor is, miért dühösek ezek? Willie Lee azt hallotta, a fehérek azon kapták fel a vizet, hogy Leon alájuk ígért, féltek, hogy ezzel ellopja az üzletüket. De hogy lehet lelőni valakit azért, mert ugyanazért a munkáért kevesebbet is elfogad annál, amennyit mi kérünk?