A mű eredeti címe

The Innocent

Copyright © 2012 by Columbus Rose, Ltd.

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

Szerkesztette

HORVÁTH ANNAMÁRIA

ISBN 978 963 452 975 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Mitch Hoffmannak, a szerkesztőmnek és legfőképpen
a barátomnak

1. fejezet

Will Robie minden egyes utast alaposan végigmért a Dublinból Edinburghba tartó rövid repülőúton, és azt a következtetést vonta le, hogy tizenhatan hazatérő skótok, ötvenhárman pedig turisták.

Robie egyik csoporthoz sem tartozott.

A gépnek mindössze negyvenöt percig tartott átrepülni az Ír-tenger, majd Skócia szárazföldi területei felett. Aztán tizenöt perc kellett, hogy Robie a reptérről a városba jusson. Nem a Balmoral Hotelban szállt meg, nem is a Scotsmanben vagy az óváros egyéb illusztris helyeinek egyikén, hanem egy koszos homlokzatú épület második szintjén, amelyhez kilenc percet kellett hegynek felfelé gyalogolni a városközpontban. Megkapta a kulcsot, és készpénzben fizetett, egy éjszakáért. Felvitte a kis táskáját a szobába, és leült az ágyra, amely megnyikordult, és vagy tíz centit besüppedt Robie súlya alatt.

Nyikorgás és süppedés, ezt lehetett ilyen olcsón kapni.

Robie száznyolcvanöt centiméter magas volt, és nyolcvankét kilogramm. Inkább a gyorsaságában és a kitartásában bízhatott, mint a puszta erejében. Egyszer eltört az orra, mert hibázott. Nem hozatta helyre, mert nem akarta elfelejteni az elkövetett hibát. Hátul volt egy műfoga is, amit szintén annak az esetnek köszönhetett. Természetes fekete, sűrű haját csak egy kicsit hagyta hosszabbra, mint a tengerészgyalogosok. Az arcvonásai éles kontúrokat mutattak, mégis felejthetővé tették, mert szinte sosem nézett mások szemébe.

Volt egy tetoválása az egyik karján és a hátán. Az egyik egy nagy fehér cápafogat ábrázolt, a másik pedig egy vörös, tüzes villámot. A két tetoválás régi sebesüléseket takart, amelyek nem gyógyultak be nyomtalanul. És mindegyik különös jelentőséggel bírt Robie számára. A sérült bőr komoly kihívást jelentett a tetoválóművésznek, de végül sikerült szépen megoldania a feladatot.

Robie harminckilenc éves volt, sőt igazából másnap lesz negyven. De nem azért utazott Skóciába, hogy megünnepelje élete eme fontos mérföldkövét. Dolgozni jött. Az év háromszázhatvanöt napjának nagyjából a felén dolgozott, illetve utazott, hogy a munkáját végezze.

Körbenézett a szobában. Kicsi volt, és egyszerű, de a célnak tökéletesen megfelelt, amiben az elhelyezkedése is közrejátszott. Robie-nak amúgy sem voltak nagy igényei. Nem sok mindene volt, és még ennyit sem akart.

Felállt, az ablakhoz ment, és a hideg üveghez nyomta az arcát. Az ég meglehetősen felhős volt, ami nem szokatlan Skóciában. Edinburgh lakói mindig hálával és meglepődéssel fogadták a napfényes órákat.

Balra, kissé távolabb állt a Holyrood-palota, a királynő skóciai rezidenciája, de Robie nem látta onnan. Ahogy nem látta a messze, jobbra lévő, megkopott, régi edinburghi várat sem, de pontosan tudta, hol van.

Az órájára nézett. Még nyolc teljes óra.

Sok idő telt el, mire felébresztette a belső órája. Kiment a szobából, és felsétált a Princes Street felé, majd a városközpontban elhaladt a fenséges Balmoral Hotel mellett.

Egy könnyű ebédet és csapvizet rendelt, nem törődve a pult másik oldalán lévő hirdetőtáblával, amin többféle barna sört reklámoztak. Evés közben a kirakatüvegen keresztül nézte az utcai mutatványost, aki egy egykerekű biciklin egyensúlyozva konyhakésekkel zsonglőrködött, miközben jellegzetes skót kiejtéssel vicces történeteket mesélt a közönségnek. Aztán ott volt a láthatatlan embernek öltözött fickó, akivel néhány fontért fotózkodhattak az arra járók.

Étkezés után az edinburghi vár felé indult, és már látta is a távolból. A hatalmas, impozáns épületet csakis cselszövéssel sikerült elfoglalni, erővel soha.

Felmászott a vár legfelső szintjére, és szétnézett a borús skót fővároson. A kezét végighúzta egy ágyún, amellyel már nem lőnek többé. Balra, a tenger felé fordult, amely évszázadokkal ezelőtt olyan fontossá tette Edinburght, ahová sorra érkeztek a hajók, hogy kirakják az árut, majd új rakománnyal távozzanak. Kinyújtotta a karját, és érezte a roppanást a bal vállában.

Negyven.

Holnap lesz negyven.

De ahhoz meg kell érnie a holnapot.

Az órájára nézett.

Még három óra.

Elhagyta a várat, és elindult lefelé az egyik utcán.

Robie egy kávézó ponyvateteje alatt, egy csésze kávé társaságában várta meg, hogy elálljon a szemerkélő hűvös eső.

Később elhaladt egy tábla mellett, amely Föld alatti Edinburgh címmel hirdetett szellemtúrát csakis felnőtteknek, sötétedés után. Már nem kell sokáig várni hozzá. Robie gondolatban végigment az összes lépésen, minden mozdulaton, amelyet meg kell majd tennie.

Hogy életben maradjon.

És remélte, hogy sikerülni fog.

Will Robie nem akart Edinburghban meghalni.

Egy kicsit később elhaladt egy férfi mellett, aki biccentett neki. Alig észrevehető, apró mozdulat volt, semmi több. És a férfi gyorsan el is tűnt, Robie pedig bement a kapun, ahonnan az illető kijött. Becsukta, majd be is zárta maga mögött az ajtót, aztán gyorsuló léptekkel indult tovább. A gumitalpú cipője hangtalanul érintette a kőpadlót. Közel hatszáz métert tett meg befelé, amikor a jobb oldalon meglátta az ajtót. Bement. Egy régi szerzetesköpeny lógott egy fogason. Belebújt, és a csuklyát is feltette. És volt még pár dolog a számára. Mindegyikre szüksége lesz.

Kesztyű.

Éjjellátó készülék.

A lejátszó.

Egy hangtompítóval felszerelt Glock pisztoly.

És egy kés.

Várt, és ötpercenként az órájára nézett, amely másodpercre azonosan járt valaki más órájával.

Kinyitott egy ajtót, és bement. Elindult lefelé, majd elért a padlón egy rácshoz, felemelte, bemászott, és sietve lement a kőfalba épített vaslétrán. Hang nélkül ért le, balra fordult, és számolta a lépéseit. Fölötte ott volt Edinburgh. Legalábbis az „új” része.

Robie most a föld alatti városban volt, ahol szellemtúrákat és sétákat szerveztek. Többek között a South Bridge és a Mary King’s Close alatt haladtak el a boltíves folyosók. Könnyed mozgással surrant a sötét, téglából és kőből épített járatokon, az éjjellátó készüléknek köszönhetően minden részletet pontosan látott. A falakon egymástól azonos távolságra helyezték el a lámpákat, ennek ellenére nagyon sötét volt.

Szinte hallotta a holtak hangját maga körül. A helyiek szerint a tizenhetedik századi pestisjárvány különösen súlyosan érintette a város szegény negyedeit, mint például a Mary King’s Close-t. És válaszképp a város örökre ide zárta a szerencsétleneket, hogy megakadályozzák a járvány továbbterjedését. Robie nem tudta, hogy ez így volt-e, vagy sem, de nem lepte volna meg, ha igen. A civilizáció időnként ilyeneket tesz a valós, vagy csak kitalált fenyegetésekkel szemben. Egyszerűen lefalazták őket. Ők és mi. Az erős életben marad. Ti meghaltok, hogy mi élhessünk.

Az órájára nézett.

Még tíz perc.

Kissé lassított, hogy csak másodpercekkel a szükséges előtt érkezzen. Csak a biztonság kedvéért.

Jóval előbb meghallotta őket, mint hogy látta volna.

Öten voltak, és persze a túravezető. A férfi és a sleppje.

Fegyver van náluk. Felkészültek, mert a slepp biztosan úgy gondolja, hogy ez egy kiváló helyszín arra, hogy elbújjon egy támadó.

És igazuk van.

Hülye ötlet volt a férfitól, hogy idejött.

Nagyon hülye.

Persze megfelelő mézesmadzag kellett hozzá.

És meg is volt.

Egy óriási marhaság. És mégis eljött, mert nem tudott jobbat. Erről Robie-nak eszébe jutott, hogy mennyire veszélyes a férfi. De ez most nem számított.

Négy perce maradt.

2. fejezet

Robie befordult az utolsó sarkon. Hallotta, ahogy a túravezető sejtelmes, ijesztőnek szánt hangon mondja a szokásos szövegét. A dráma mindig hatásos, gondolta Robie. De az egyedi hang a terv nélkülözhetetlen része volt.

Feltűnt a jobbkanyar. A csoport közeledett.

És Robie is, csak az ellenkező irányból.

Az időzítésnek rendkívül pontosnak kellett lennie, nem lehetett hibázni.

Robie számolta a lépéseket. Tudta, hogy a túravezető is ezt teszi. Még a lépések hosszát is gyakorolták, hogy tökéletes legyen a koreográfia. Hét másodperc múlva – öt lépéssel a kis csapat előtt – a túravezető, aki hasonló magasságú és testfelépítésű volt, mint Robie, és ugyanolyan köpenyt viselt, befordult a kanyarban. Egy zseblámpát tartott a kezében, és ez volt az egyetlen, amiben Robie nem utánozta őt. Mert nyilvánvaló okokból mindkét kezére szüksége lesz. A vezető balra fordult, és eltűnt egy szűk hasadékban, ami egy másik terembe, egy másik kijárathoz vezetett.

Robie azonnal megfordult, hogy háttal legyen az öt férfinak, akik épp most jelentek meg a sarkon, az egyik kezét a köpenye alatt az övére csúsztatta, és bekapcsolta a lejátszót. Ismét hallani lehetett a túravezető drámai hangját, amely abbamaradt, amikor befordult a sarkon.

Robie senkinek sem szeretett háttal lenni, de a tervet nem lehetett másképp kivitelezni. A férfiaknál lámpák voltak. Észrevennék, hogy nem ő a túravezető. Hogy nem ő beszél. Hogy éjjellátót visel. A hang tovább szólt, Robie elindult.

Aztán lassított. A csapat utolérte. A lámpák fénye Robie hátára vetült. Hallotta a férfiak légzését. Érezte a szagukat. Izzadság, parfüm és a vacsorából a fokhagyma szaga keveredett. Az utolsó vacsorájuk volt.

Vagy az én utolsó vacsorám, attól függően, hogy alakulnak a dolgok.

Eljött az idő. Megfordult.

A kés mélyen belefúródott az elöl haladóba, aki a földre rogyott, a kezével próbálta tartani a sérült szerveit. Robie arcon lőtte a második férfit. A hangtompított lövés csak egy jókora pofonként csattant. Visszaverődött a falakról, és keveredett a haldoklók sikoltásával.

A többiek csak most eszméltek. De nem voltak elég profik. Gyenge, ügyetlen elkövetőre vadásztak. De Robie nem ilyen volt. Már csak hárman maradtak, de közülük is csak kettő jelenthet gondot.

Robie elhajította a kést, amelynek hegye a harmadik férfi mellkasába fúródott. Szinte félbevágott szívvel görnyedt össze. A mögötte lévő társa tüzelt, de Robie addigra pajzsként maga elé fogta a harmadik férfit. A golyó a falba fúródott, egy része bent is maradt. Egy része pedig visszapattant és a szemben lévő falban állt meg. A férfi másodszor, majd harmadszor is lőtt, de elvétette a célt, mert tombolt benne az adrenalin, és ez gátolta a finommotoros mozgások pontosságát. Aztán már csak vaktában lövöldözve ürítette ki a tárat. A golyók visszaverődtek a falakról, és az egyik az első férfira pattant, de nem ölte meg, hiszen már halott volt. Az ötödik férfi a kezét feltartva földre roskadt.

Robie figyelte, mi történik. A padlóra vetette magát, és fejbe lőtte a negyedik embert. Nem neveket adott nekik, hanem számokat. Arctalanok maradtak számára, így sokkal könnyebb volt ölni.

Már csak az ötös számú férfi maradt.

És pont ő volt az, akiért Robie Edinburghba repült. A többiek csak járulékos veszteségek, az ő haláluk abszolút értelmetlen volt a nagy terv végrehajtásában.

Az ötös felállt, és Robie is így tett. Az ötösnek nem volt fegyvere. Nem látta szükségét, sokkal többre tartotta magát ennél. De már nem nagyon lesz ideje felülbírálni ezt a döntését.

A férfi könyörgött. Rimánkodott. Fizetni fog. Bármennyit hajlandó. Aztán amikor Robie rászegezte a pisztolyát, fenyegetőzni kezdett. Hogy ő milyen fontos ember. Milyen befolyásos barátai vannak. Hogy mit fog tenni Robie-val. Mennyit fog szenvedni Robie és a családja.

Robie nem törődött vele, sokszor hallotta már ezt.

Kétszer lőtt.

Az agy jobb és bal oldalába. Az mindig halálos, most is az volt.

A férfi a padlóra zuhant, és az utolsó leheletével még egyszer megfenyegette Robie-t, de ezt már egyikük sem hallotta.

Robie megfordult, és ugyanabban a hasadékban tűnt el, amelyikben a túravezető.

Skócia nem ölte meg.

Hálás volt ezért.

Az öt férfi meggyilkolása után nyugodtan aludt.

Hatkor felkelt, és megreggelizett egy, a szállásához közeli kávézóban.

Aztán elsétált a Balmoral Hotel mellett található Waverly Stationre, és felszállt egy Londonba induló vonatra. Négy óra múlva érkezett meg a King’s Cross állomásra, ahonnan taxival ment a Heathrow repülőtérre. És még aznap délután elindult a British Airways 777-es számú járatával. A gyenge ellenszélben haladó gép hét órával később landolt a Dulles repülőtéren. Skóciában felhős és hűvös volt az idő. Virginiában meleg és száraz. A nap már alacsonyan járt a nyugati égbolton, ahol felhők álltak össze még a nappali forróságban, de nem kezdett esni, mert nem volt párás a levegő. A természet csak a látvánnyal fenyegetett.

Egy autó várta Robie-t a terminál előtt. Nem volt szükség táblára írt névre.

Egy fekete városi terepjáró.

Kormányzati rendszámmal.

Robie beszállt, becsatolta a biztonsági övet, és felvette az ülésen heverő Washington Postot. Nem mondta be a sofőrnek a címet, mert az pontosan tudta, hová kell mennie.

A forgalom meglepően gyér volt.

Robie a mobiljára nézett, amikor az rezegni kezdett.

Egyetlen szó állt a kijelzőn: Gratulálok.

Visszatette a zsebébe a telefont.

A „gratulálok” nem a megfelelő kifejezés, gondolta. A „köszönöm” sem lenne jó. Igazából nem is tudta, mit lehetne mondani öt ember megöléséért.

Talán nincs is rá megfelelő szó. Talán a hallgatás is elég lenne.

Megérkeztek egy épülethez, amely Észak-Virginiában, a Chain Bridge Roadon állt. Nem beszélik át a történteket. Sokkal jobb, ha nem marad semmiféle feljegyzés. Ha vizsgálat indul, semmit sem találhatnak, mert semmilyen nyom nem marad.

De ha nem jól alakulnak a dolgok, akkor Robie nem számíthat hivatalos védelemre.

Besétált egy irodába, ami igazából nem az övé volt, de időnként használta. Bár este volt már, még mindig dolgoztak páran. Senki sem szólt Robie-hoz. Még csak rá sem néztek. Tudta, hogy a többieknek fogalmuk sem volt róla, mit tett, mégis jobbnak látták tudomást sem venni róla.

Az íróasztalhoz ült, írt valamit a számítógépbe, elküldött pár e-mailt, majd kinézett az ablakon, ami nem is volt igazi ablak. Csak egy doboz, amely szimulálta a napfényt, mert az ablak valójában csak egy lyuk, amin bárki átjuthat.

Egy óra múlva egy pufók férfi lépett az irodába sápadt arccal, gyűrött öltönyben. Nem üdvözölték egymást. A férfi egy pendrive-ot tett Robie elé az asztalra, majd megfordult, és kiment. Robie az ezüstszínű kis tárgyra meredt. Már előkészítették a következő küldetését. Az utóbbi években egyre gyorsabban követték egymást.

Zsebre vágta a pendrive-ot, és elhagyta a helyiséget. Ezúttal saját maga vezetett, mégpedig egy Audit, amely a szomszédos garázsban állt. Jó érzés volt beülni a volán mögé. Négy éve használta ezt az autót. Áthaladt a biztonsági ellenőrző ponton. Az őr rá sem nézett.

A láthatatlan ember Edinburghban. Robie tudta, milyen érzés.

Kikanyarodott az útra, és gázt adott.

Ismét rezegni kezdett a telefonja. A kijelzőre pillantott.

Boldog születésnapot!

El sem mosolyodott. Csak az anyósülésre dobta a mobilt, és még erősebben beletaposott a gázba.

Nem lesz torta, nem lesznek gyertyák.

Vezetés közben az edinburghi föld alatti labirintusra gondolt. A halottak közül négyen testőrök voltak. Kemény, elszánt férfiak, akik legalább ötven embert öltek meg az utóbbi öt évben, közöttük még néhány gyereket is. Az ötös számú illetőt, a két lyukkal a fejében, Carlos Riverának hívták. Heroint és fiatalkorúakat csempészett, akiket aztán prostitúcióra kényszerítettek, elképesztően gazdag volt, és nyaralni ment Skóciába. Robie azonban tudta, hogy Rivera egy orosz nagymenővel is találkozott volna Edinburghban, hogy az együttműködésről tárgyaljanak. Még a bűnözők is globalizációt szerettek volna.

Robie-t azzal bízták meg, hogy megölje Riverát, de nem az ember- és drogcsempészet miatt. A férfinak azért kellett meghalnia, mert az Egyesült Államok megtudta, hogy puccsot tervezett Mexikóban, a hadsereg néhány magas rangú vezetőjének segítségével. Az új kormány viszont nem akarna barátkozni Amerikával, ezt pedig nem hagyhatták. Az orosz nagymenővel történő megbeszélés csak a csali volt, a mézesmadzag. A bűnöző nem létezett, ahogy a találkozó sem jött létre. A bűnös mexikói tábornokok is halottak, olyan emberek ölték meg őket, mint Robie.

Miután hazaért, két órán át sétált a sötét utcákon. A folyóhoz is lement, bámulta a sötétségbe hasító reflektorokat. Egy rendőrségi hajó siklott csendben a Potomac felszínén.

Robie felnézett a sötét, borús égre. Felhők takarták a holdat. Mint egy torta gyertyák nélkül.

Boldog szülinapot, Robie!

3. fejezet

Az óra hajnali hármat mutatott.

Will Robie már két órája ébren volt. A pendrive-on bemutatott küldetés sokkal távolabbra szólította, mint Edinburgh. A célszemély ezúttal is egy nagyon védett férfi volt, akinek a vagyona messze meghaladta az erkölcseit. Robie már majdnem egy hónapja dolgozott a feladaton. Rengeteg apró részletet kellett kidolgozni, itt még annyi hibázási lehetősége sem volt, mint Rivera esetében. Fáradságos előkészület volt, ami sok áldozatot követelt Robie-tól. Nem tudott aludni, és alig evett.

De most megpróbált pihenni. A pici konyhában üldögélt. A lakása egy gazdag környéken volt, ahol nagyon sok fantasztikus házat lehetett látni. Az övé azonban nem tartozott közéjük. A régi, praktikusra tervezett épületben hangosak voltak a csövek, furcsa szagot lehetett érezni, és ragadt a szőnyeg. A sokféle szorgalmas lakó többsége csak mostanában kezdte az önálló életét. Reggel korán elindultak az ügyvédi, könyvelői irodákba, vagy épp a városszerte sokasodó befektetési konszernek egyikébe.

Voltak, akik az állami szektort választották, és metróval, busszal, kerékpárral vagy akár gyalog mentek az FBI, az adóhivatal vagy a központi bank hatalmas épületébe.

Robie egyik lakót sem ismerte, bár időnként látta őket. Mindenkiről kapott jelentést. Mindannyian maguknak való emberek voltak, akik csakis a karrierjükbe, az ambícióikba merültek. Robie is így tett. A következő feladatra készült. Nagy energiát fordított a részletek kidolgozására, mert csak így élhette túl.

Felállt, kinézett az ablakon, az utcán épp elment egy autó. Több mint egy évtizede járta a világot. És akárhová ment, ott meghalt valaki. Már nem is emlékezett minden másvilágra küldött áldozata nevére. Akkor sem számítottak neki, amikor megölte őket, most meg végképp nem.

Az illető, aki korábban betöltötte ezt a pozíciót, Robie titkos ügynökségének egy különösen mozgalmas időszakában dolgozott. Shane Connors majdnem harminc százalékkal több célszeméllyel végzett azonos idő alatt, mint Robie. Connors okos, hatékony mentora volt az utódjának. Miután „visszavonult”, irodai munkát bíztak rá. Robie az elmúlt öt évben nem nagyon tartotta vele a kapcsolatot, de az kijelenthető, hogy nem sok embert tisztelt Connorsnál jobban. És Connorsra gondolva a saját visszavonulása is eszébe jutott. Telnek az évek, előbb-utóbb be fog következni.

Ha életben maradok.

Robie munkája fiatalembereknek való. Negyvenévesen pontosan tudta, hogy nem fogja ezt újabb tizenkét évig csinálni, mert a képességei nyilván megkopnak az idő során, és könnyen előfordulhat, hogy az egyik célszemély jobb lesz nála.

És meghal.

A gondolatai visszatértek Shane Connorsra, elképzelte, ahogy a férfi az íróasztalánál ül.

Robie úgy vélte, az is halál, csak nem úgy hívják.

Az ajtóhoz sétált, és kinézett a kukucskálón. Nem ismerte személyesen a szomszédait, de ez nem jelentette azt, hogy nem volt rájuk kíváncsi. Sőt, nagyon is az volt, bár nehéz lett volna megmagyarázni ennek okát.

Ők normális életet éltek.

Robie nem.

De csak úgy tudott kapcsolatban maradni a valósággal, hogy látta a lakókat a mindennapjaikban jönni-menni.

Még az is eszébe jutott, hogy összebarátkozik néhányukkal. Ez nemcsak jó fedősztorit adna neki – hiszen megpróbálna elvegyülni közöttük –, de arra az időszakra is felkészítené, amikor nem úgy fog élni, ahogy most. Amikor végre neki is egyfajta normális élete lesz.

Aztán, ahogy lenni szokott, a gondolatai ismét az előtte álló küldetésre kanyarodtak.

Újabb utazás.

Megint ölni kell.

Nem lesz könnyű, de sosem volt az.

Ő is könnyen meghalhat.

De ez is mindig így volt.

Tudta, hogy nem szokványos, ha valaki így tölti az életét.

De ez volt az ő sorsa.

4. fejezet

A Costa del Sol pont olyan volt ezen a napon, ahogy a név alapján várná az ember.

Robie egy szalmaszínű, keskeny karimájú kalapot, fehér pólót, kék nyári zakót, kopott farmert és szandált viselt. A napbarnított arcán háromnapos borosta. Éppen nyaralt, legalábbis úgy tett.

Beszállt a hatalmas, széles kompba, hogy átkeljen a Gibraltári-szoroson. Visszanézett az impozáns, csipkézett spanyol parton emelkedő hegyekre. Elképesztő látványt nyújtott a kék Földközi-tenger és a fölé magasodó sziklatömb. Néhány másodpercig csodálta, majd megfordult, és ugyanilyen hamar el is felejtette a képet. Más dolgok kötötték le a gondolatait.

A komp elindult Marokkó felé. Nagyokat billenve húzott ki Tarifa kikötőjéből Tanger felé. A nyílt vízre érve felgyorsult, és onnantól fogva elmúlt a billegés. A hajó gyomrában autók, buszok, kamionok sorakoztak. A többi részébe utasok zsúfolódtak, akik ettek, videójátékokat játszottak egy játékteremben, vagy éppen nagy tételben vásárolták a vámmentes cigarettát és parfümöt.

Robie leült, és élvezte a látványt, legalábbis ezt színlelte. A Gibraltári-szoros mindössze tizennégy kilométer széles, amit a komp negyven perc alatt tesz meg. Nem túl sok idő, hogy kitaláljon valamit az ember. Robie hol a tenger kék vizét bámulta, hol az utasokat figyelte. Többségük turista volt, akik szerették volna elmondani magukról, hogy jártak Afrikában, de Robie tisztában volt vele, hogy Marokkó egészen eltért attól a képtől, amit a legtöbben Afrikáról gondolnak.

Tanger-ban leszállt a hajóról. Buszok, taxik, idegenvezetők várták a tömeget. Robie elment mellettük, és gyalog hagyta el a kikötőt. A városba érve azonnal ostromolni kezdték az utcai árusok, a boltosok és a koldusok. Gyerekek a zakóját rángatva könyörögtek pénzért. Robie lehajtotta a fejét, és nem állt meg.

Áthaladt a zsúfolt fűszerpiacon. Az egyik sarkon befordulva kis híján rálépett egy idős asszonyra, aki mintha elaludt volna, miközben pár vekni kenyeret tartott a kezében, amelyeket szeretett volna eladni. Valószínűleg ez az egész élete, gondolta Robie. Ez a sarok, és néhány eladásra kínált kenyér. A nő ruháján, bőrén kosz látszott. Kissé duci volt, mégis alultáplált, ahogy gyakran előfordult. Robie lehajolt, és néhány pénzérmét tett a nő kezébe, aki azonnal bezárta a bütykös ujjait.

A saját nyelvén köszönte meg, Robie pedig a maga nyelvén felelte, hogy szívesen. Valahogy mindketten megértették a másikat.

Robie egyre gyorsuló tempóban haladt tovább, ha lépcsőhöz ért, kettesével, hármasával vette őket. Kígyóbűvölők mellett ment el, akik a napbarnított turisták nyakába tették az egzotikus színű, méregfoguktól megfosztott hüllőket. És csak öt euró megfizetése után voltak hajlandók levenni az állatokat az áldozat nyakából.

Jó trükk, akinek ez megéri, gondolta Robie.

Az úti célja egy helyi fogásokat kínáló étterem feletti szoba volt. Tudta, hogy a hely csak be akarta csalogatni a turistákat. Az ételekben semmi különleges nem volt, a sör meleg, a pincérek közömbösek. Az idegenvezetők ide hozták a gyanútlan turistákat, aztán elsiettek, hogy valahol máshol egyenek egy sokkal jobbat.

Felment a lépcsőn, a korábban kapott kulccsal kinyitotta az ajtót, majd be is zárta maga mögött. Körbenézett a helyiségben. Ágy, szék, ablak. Nem is volt szüksége másra.

Az ágyra tette a kalapját, kinézett az ablakon, majd az órájára pillantott. Helyi idő szerint délelőtt tizenegy óra volt.

A pendrive-ot már rég megsemmisítette. A terv készen állt, a mozdulatokat még az Egyesült Államokban begyakorolta egy olyan helyen, ahol tökéletesen lemásolták az eredeti célt. Most már csak várnia kellett, hogy végrehajtsa a legnehezebb részt.

Az ágyra ülve igyekezett kimasszírozni a nyakából a repülés és a hajóút okozta csomókat. Ez a célszemély nem olyan idióta, mint amilyen Rivera volt. Óvatos férfi, profi segítőkkel, akik nem fognak csak úgy tüzet nyitni. Ez most sokkal nehezebb lesz, legalábbis ez a valószínű.

Robie semmit sem hozott magával Spanyolországból, mert a kompra történő felszállás előtt vámvizsgálat is van. Elég problematikus lett volna, ha a spanyol rendőrök egy pisztolyt találnak a táskájában. De minden szükséges eszköz itt volt már Tanger-ban.

Levette a zakóját, végignyújtózott az ágyon, és engedte, hogy a kintről bejövő meleg elálmosítsa. Lehunyta a szemét, és tudta, hogy négy óra múlva úgyis kinyitja majd. Az utcáról beszűrődő zaj is elhalkult, amint elaludt. Majdnem négy óra telt el, mire felébredt, ez volt a nap legmelegebb időszaka. Letörölte az izzadságot az arcáról, az ablakhoz lépett, és kinézett. Turistabuszok navigáltak nagy nehezen az utcákon, amelyeket nem ilyen óriási járművekre terveztek. A járdák tele voltak járókelőkkel, helyiekkel és turistákkal egyaránt.

Robie egy óra múlva hagyta el a szobát. Lent az utcán kelet felé fordult, és sietve indult el. Néhány másodperc múlva beleveszett a régi város nyüzsgő forgatagába. Összeszedte, amire szüksége volt, és továbbment. Minden egyes dolog a feladat teljesítéséhez kellett. Harminchét országban járt már, de sosem vett még egyetlen szuvenírt sem.

Hét óra múlva már elég sötét volt. Robie nyugat felől közelítette meg a hatalmas, védett ingatlant. A vállán egy fegyvertok, egy hátizsákban víz, egy edény, amibe belevizelhet, és ennivaló. A tervek szerint három napig itt lesz. Körülnézett, és magába szívta a harmadik világbeli ország illatát. A párás levegő esőt ígért. Neki teljesen mindegy volt, mivel a feladatot nem a szabad ég alatt kellett végrehajtania.

Az órájára nézett, és meghallotta a közeledő hangot. Egy rakás hordó mögé bújt. A teherautó elhaladt mellette, majd megállt. Robie hátulról közelítette meg. Három lépés után már ott is csimpaszkodott a jármű alján, a kiálló vasba kapaszkodva. A teherautó továbbhajtott, aztán még egyszer megállt. Fülsiketítő, csikorgó hang következett, mintha fém a fémen súrlódna. Aztán megint, és most az autó akkorát zökkent, hogy Robie alig bírt megkapaszkodni, hogy ne essen le.

A teherautó még vagy tizenöt métert haladt, majd megállt. Kinyílt a két ajtaja, a benne ülők leszálltak, és becsapták az ajtókat. Lépések hallatszottak. Aztán megint az a fémes hang. Egy lakat kattant, aztán csend lett, csak az őrök léptei hallatszottak, akik a következő három napban egyfolytában itt lesznek.

Amikor csend lett, Robie kimászott a jármű alól. A hely gyakorlatilag tiszta, kívülről lezárták. Nem volt más lehetősége, hogy bejusson. A feladat első része kipipálva.

Hármasával vette a lépcsőket, a fegyvertáska keményen ütődött a hátához.

A következő rész versenyfutás az idővel.

A tető alá érve megkapaszkodott a gerendában, és kúszva közelítette meg a pontot, ahol előbb balra, majd jobbra fordult, aztán leugrott.

Szinte hangtalanul landolt a vason, majd huszonöt métert futott a tér legsötétebb sarkáig.

Öt másodperce maradt.

A lámpákat lekapcsolták, a riasztót aktiválták. A belteret szabad szemmel nem látható energiasávok szőtték be keresztül-kasul. És ha bármibe beleütköznek, megszólalnak a szirénák. És minden behatolót kivégeznek. Ez egy ilyen hely volt.

Robie hanyatt feküdt, és a mennyezetre bámult.

Három nap. Hetvenkét óra van hátra.

Úgy érezte, hogy az egész létezése egyetlen folyamatos visszaszámlálás.

5. fejezet

Eljött az idő.

Előkerültek az imaszőnyegek, az emberek rátérdeltek. Minden fej kelet felé, a térd közelébe hajtva. Nyíltak a szájak, megkezdődött az ismerős kántálás.

Mekka több mint négyezer-ötszáz kilométer távolságban volt, repülővel is vagy öt óra.

De a szőnyegeken térdeplőknek sokkal közelebb volt.

Elmondták az imákat, eleget tettek a vallási kötelezettségeiknek, felcsavarták és eltették a szőnyegeket. Allah is hátrább került a követői gondolataiban.

Túl korán volt még az evéshez, de nem volt korán az iváshoz.

Voltak helyek Tanger-ban, ahol elnézték az ilyet, nem számított, hogy a muszlimok nem ihatnak alkoholt.

A több mint húsz ember egy ilyen helyre ment. És nem gyalog indultak, hanem négy Hummerrel. A páncélozott járművek az amerikai hadsereg protokollja alapján voltak felszerelve, golyók nem tudtak volna belehatolni, és a legtöbb rakétával szemben is védelmet nyújtottak. A buszokhoz hasonlóan ezek a monstrumok is túl nagynak tűntek a szűk utcákon. A csapat legfontosabb embere a harmadik Hummerben utazott, hogy elölről és hátulról is védve legyen.

Hálid bin Találnak hívták. Szaúdi herceg volt, a király unokatestvére. Ezzel a szimpla kapcsolattal elérte, hogy tisztelettel bánjanak vele szinte az egész muszlim és keresztény világban.

Nem túl gyakran jött Tanger-ba. Ma este egy üzletet akart nyélbe ütni. A tervek szerint kora reggel távozik is a több mint százmillió dollárt érő magángépén. Az összeg szinte mindenkinek felfoghatatlan lenne, de a herceg nettó vagyonának ez még az egy százalékát sem érte el. A szaúdiak a Nyugat, különösen Amerika jó szövetségesei voltak, legalábbis a nyilvánosság előtt. Az olajkészletek révén kiváló barátságok köttettek. A világ óriási sebességgel halad, kell az olaj, így nem csoda, ha bizonyos emberek kilenc számjegyű összegbe kerülő repülőgépeket is megengedhettek maguknak egy olyan sivatagi országban, ahol gyakorlatilag semmi sem termett.

Ez a szaúdi herceg azonban nem egy ilyen barát volt. Talál gyűlölte a Nyugatot, főleg az amerikaiakat. Márpedig veszélyes dolog volt nyíltan szembeszállni a világ szuperhatalmával.

A gyanú szerint Talál egy londoni klubból négy amerikai katonát raboltatott el, akiket aztán megkínoztak és megöltek. Persze semmit sem lehetett bizonyítani, és a herceg számára nem lett következménye az ügynek. Azzal is gyanúsították, hogy három terrorista támadást pénzelt két országban, és ezekben több mint százan veszítették életüket, köztük tucatnyi amerikai. Ezt sem lehetett rábizonyítani, és megint csak megúszta.

De ezekkel az akciókkal Talál az amerikaiak célkeresztjébe került. És a szaúdi vezetés áldását adta arra, amit az amerikaiak tenni akartak. Talál túlságosan nagyra nőtt, túl sok zavart okozott ahhoz, hogy életben maradhasson.

Azok az emberek sem szerették a Nyugatot és Amerikát, akikkel ma este találkozni akart. Sok közös vonásuk volt a szaúdi herceggel. Egy olyan világot vizionáltak, amelyet nem Amerika vezet. A ma esti találkozó témája az volt, hogy miképp lehet megvalósítani ezt a világot. A megbeszélés persze szigorúan titkos.

De hibáztak, és a titok már egyáltalán nem volt titok.

A klubba egy súlyos vasajtón lehetett bejutni, amelyet számzár védett. Talál őrségének a vezetője beütötte a naponta változó tízjegyű kódot. A tizenöt centiméter vastag, hidraulikával működő ajtó becsukódott mögöttük. A stratégiai pontokon robbanásálló falakat állítottak fel, az egész területet fegyveres őrök védték. Komoly biztonsági előkészület volt ez azon kevesek számára, akik megengedhették maguknak.

A herceg és a kísérete egy hatalmas, kerek asztal köré ült egy leválasztott részen, függönyök mögé rejtve, egy tíkfa emelvényen. A herceg tekintete folyamatosan pásztázta a helyet, igyekezett felmérni az esetleges veszélyeket. Két merényletkísérletet élt már túl, az egyiket egy unokatestvére szervezte, a másikat a franciák. Az unokatestvér halott volt, ahogy a legjobb francia bérgyilkos is.

Talál senkiben sem bízott. Tudta, most, hogy a francia szövetségesük kudarcot vallott, az amerikaiak már a közelében lehetnek. Az őrség kipróbált, hűséges emberekből állt, és nem engedtek be külsőst. A herceg belső körében nem voltak fehérek, feketék vagy akár spanyol ajkúak. Talál is hordott magánál fegyvert, és kiválóan lőtt. Még bent sem vette le a tükrös napszemüvegét, így senki sem tudta, hová néz éppen. Ráadásul a napszemüveg lencséje egészen speciális volt, és a nagyító hatásnak köszönhetően Talál olyan dolgokat is észrevett, amiket szabad szemmel nem lehetett. De hátul nem volt szeme.

Az egyenruhás pincér nem az italokkal közeledett hozzá, csupán szalvéták voltak nála. A herceg saját poharakat és saját italt is hozott. Nem szerette volna, ha megmérgezik. Töltött a ginből, és öntött hozzá egy kis tonikot. Belekortyolt, körbenézett, és az előtte álló találkozóra gondolt. Minden eshetőségre felkészült.

Csak a prosztatamegnagyobbodásra nem.

Olyan zavaró tényező volt ez, amin még a hatalmas vagyona sem segített. Sajnos nem vizelhetett helyette senki más.

Az emberei megbizonyosodtak róla, hogy a mosdóban nem bújt meg ellenség, nem rejtettek el bombát, és csak egyetlen ajtón át lehetett bejutni. Egy alkalmazott fertőtlenítővel letörölte a mosdókagylót, a vécét, a fülkét. Nem gyakran vizeltek itt uralkodócsaládok milliomos sarjai.

Talál bement a megtisztított fülkébe, majd egy zsebkendővel a kezében becsukta és bezárta az ajtót. Nem a hagyományos köntöst viselte, hanem egy tízezer angol fontba kerülő öltönyt. Ötven ilyen öltönye volt a világ különböző pontjain álló ingatlanjaiban. Már fiatalon sem repült normál repülőgéppel. Minden ingatlanjában szolgák serege tüsténkedett. Mindig csak a legjobb hotelekben szállt meg, és ilyenkor az egész emeletet kibérelte, hogy a szobájába menet ne kelljen hétköznapi halandókkal találkoznia. Mindenhová egy egész autókonvoj vagy helikopter vitte. Egy ilyen gazdag ember nem üldögélhet a dugóban. Elképzelhetetlen luxusban élt. És ez szerinte teljesen rendben is volt, mert úgy vélte, ő nem olyan, mint a többi ember.

Én jobb vagyok. Sokkal jobb.

De neki is ki kellett cipzároznia a sliccét, ha arra volt szükség, ahogy a többi férfinak is, legyenek akár gazdagok vagy szegények. Előrenézve meredt a falra, nézte a graffitit és a trágár feliratokat. Aztán undorodva fordította el a fejét. Meg volt róla győződve, hogy a nyugati hatás a felelős ezekért. Abban a világban a nők autót vezethetnek, szavazhatnak, dolgozhatnak az otthonukon kívül, és úgy öltözhetnek, akár a kurvák. Ez viszi romlásba a világot. Még az ő országában is engedélyezték, hogy a nők szavazhassanak, és olyan dolgokat tehessenek, amiket csak a férfiaknak lenne szabad. A király teljesen megőrült, de ennél is rosszabb, hogy a Nyugat bábja lett.

A cipője talpával nyomta meg a vécé lehúzóját, becipzározta a sliccét, és kireteszelte a fülke ajtaját. Kézmosás közben a tükörbe nézett. Egy ötvenéves férfi nézett vissza rá, akinek őszülő szakálla és jókora pocakja volt. A Forbes magazin tizenkétmilliárd dollárra becsülte a vagyonát, amivel a világ hatvanegyedik leggazdagabb embere volt. Az olajból származó pénzt – hozzáértő külföldi kapcsolatoknak köszönhetően – jól jövedelmező üzletekbe fektette. A gazdagok listáján egy orosz oligarcha volt előtte, aki a Szovjetunió összeomlása után állami vagyonokat privatizált potom pénzért, és egy huszonéves techkirály állt mögötte, akinek a cége korábban egyetlen fillér hasznot sem termelt.

Kilépett a mosdóból, és visszament az asztalhoz, miközben az emberei gyémántalakzatban fogták körbe. Az amerikai titkosszolgálatról másolta a módszert. A személyi orvosa is mindig vele utazott, ahogy az Egyesült Államok elnökével is a sajátja. Miért ne másolhatná a legerősebbet?

És tényleg ugyanolyan fontos embernek tekintette magát, mint az Egyesült Államok elnökét. Igazából szeretett volna annak helyére lépni, mint a szabad világ tulajdonképpeni vezetője. Bár a világ azért nem lenne ennyire szabad, ha ő kerülne pozícióba, és a nőkkel kezdené.

Befejezték az ivást, és vacsorázni átmentek egy étterembe, amit teljes egészében kibéreltek, hogy a herceg zavartalanul étkezhessen. Utána átöltözött az arab köntösébe, és visszatért a hangárba, ahol a repülőgépét őrizték, egy kifejezetten ilyen gépeknek fenntartott magánterületen, a város szélén. A Hummerek begördültek a hangár nyitott ajtaján, majd megálltak a jókora repülő előtt. A legtöbb repülő fehér színű volt, de a hercegé tiszta fekete. Szerette ezt a színt. Férfiasnak, erősnek gondolta, a jelenléte pedig fenyegető volt.

Ilyennek látta önmagát is.

A hangár ajtaja becsukódott, mielőtt a herceg kiszállt a Hummerből.

Ő aztán nem lesz egy mesterlövész célpontja a nyitott ajtón át.

Felment a lépcsőn, a tetejéhez közeledve már egy kicsit lihegett.

A hangár ajtaja csak akkor nyílt ki, amikor a gép már készen állt a felszállásra.

A megbeszélést a gépen tartják, de még a földön. Egy óráig fog tartani. És a herceg fogja irányítani.

Megszokta már, hogy ő kontrollálja az eseményeket.

De ennek most vége.