Simon Márton

Éjszaka a konyhában
veled akartam beszélgetni

részlet

jelenkor

Copyright © Simon Márton, 2021
Borítókép © Orr Máté: Bruant Ortolan 2019, olaj, akril, vászon, 125×150 cm,
Kiss Tamás Gyűjtemény

Kiadja a Jelenkor Kiadó
Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence
Szerkesztette Szenderák Bence
Olvasószerkesztő Hradeczky Moni
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 518 122 3

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

„I have suffered the atrocity of sunsets.”

Sylvia Plath: Elm

Leszállóegység

Napnyugta körül indulok el,

amikor futni vagy, át a parkokon,

el az idegesítő szökőkút és

a megnyugtató feketefenyők mellett,

a szobor felé, akitől beszélni tanulok,

ott tovább a víztoronynál, most

kapcsolják a lámpákat, a hídon balra,

egyenesen a tízemeletes panelek,

felüljárók, sokszorosan összetett

mulasztások irányába, itt kéne otthon

érezzem magam, vagy nem tudom,

keresztben át a pályaívet figyelő,

vigasztalan, monomániás ablakok

előtt, bodzabokrok és térkővel rosszul

lerakott, felesleges kanyarok között,

kicsivel arrébb jön a szakasz,

amit elvileg öröm nézni – az

egymást fotózók, az eget fotózók,

az önmagukat fotózók –, bennem csak

az áthaladás boldogsága, amíg eljutok

az oroszlánokig, ennél a résznél fontos

illúziókon kelek át, amíg megjön a hegy,

a hegy, ahol hányszor értek hozzánk

túl jól, ha más nem, a látvány, aztán

a fürdőig az emelkedő, itt öt perc,

vizet veszek, és filmet a gépbe,

végszóról nem gondoskodom

a hátralevő szakaszra az egyetemeknél,

már éjszaka van, állok a piros híd közepén,

valaki elsétál, még pont hallom, hogy tüsszent.

Az első holdra szálláskor tengeri mérföldekben

mérték a megtett utat, ez persze

minket semmire sem kell kötelezzen.

A tekintetem ennek a sötétségnek már

nélkülözhetetlen alkatrésze, minden

irányban piros van, és senki, de

fölöslegességem is funkció, akár

a drapp drapériák előterében

döbbenten bámulva álló kitömött,

fiktív létezőké egy helyhatározó körül.

Te ekkor, zárójel másik fele, állsz

hazaérve, és ez van köztünk.

Utolsó napok a torkolat mellett

Innentől mindent tudunk.

Onnan még csak a sötétje látszik,

a sodrásba lógó lombok a túlparton.

Sorban állás. Citromos. Homokba borult

tejeskávé habja. Kutya fut. A söröző

teraszán a sült halat félretolva, kicsi

és nagy kórusban, fürdőruhában az Ave Mariát.

Olajos levegő. Harmincnégy fok.

Igyekszem csupa olyasmiket gondolni,

amiket a körülöttem lévők, hunyt szemmel

fekvő tájseb. Ilyenkor minden

messze van, mint a lábfejem. Valaki egy

nevet kiabál. Nem tudni, a palacsinta miatt,

vagy mert eltűnt.

Félálom jön. Elnevezem Múltnak.

Sétálni viszem, eldobom neki a botot.

Nem hozza vissza, de hát épp ez a lényeg.

Aztán megint a kiabálás, egyre hangosabban.

A távolságot a valóság és közöttem

hallom, persze, csak kiénekelni nem tudom.

Végül felülni szépen. Nézni a futását,

csillámló zöldjét, kényelmesen bemozogni

a teret, hozol, bontasz, letüdőzöl.

Valaki még krumplit? Nevetésben homok

csikorgása, akác levelein át fény.

Ami fölösleges, csak az szabad,

ami kering, nem megy sehova.

Nyugágyon egy test vizes nyoma.

Valaki a látótér peremén a gyerekéhez

hajol, és elég dühösen azt mondja,

biztosan nem azt mondja, de úgy hallatszik,

Minden víz egyedül van, és mi víz vagyunk.

Arcvázlat

Az emlékezés összefogdossa tárgyát,

tapogatja, érinti, koszolja, nem szép.

Ha lehetséges lenne a puszta felidézéssel

nem tenni tönkre egy mozdulattalan

illatot, nem visszarángatni az időbe,

ha lehetséges lenne nem rontani el,

az nem volna rossz.

Mert nincs, ez tudható, nincs az illat,

a kép, a helyszín, semmi és semmi,

az emlékek nem – darabok vannak, és mechanizmus

az összerakásukhoz, erre már igazán ráírható

néha jobb híján egy névmás, miért ne,

ahogy az örvényben is hiába esik szét

fény, mélység, nyárfák, görcsös kapkodás,

végül csak az marad, hogy ébredj, megint

ugyanabba a folyóba fulladunk.

Az emlékezés összefogdossa tárgyait,

szétrebbenő, vízen gyűrűvé, felhőn réssé,

betonon kiömlött tejjé, testben sikoltássá,

remegésben ízzé, fotón tenyérré, hóesésben hóvá

változó tárgyait, szétúszó tárgyait, hűtlen tárgyait,

olcsó trükköktől sem visszariadó, örökletes,

az ablakon csörömpölve kizuhanó tárgyait,

hálóval, hálóval fogdossa őket össze.

Ha lehetséges lenne a bizonyosság,

ha létezne, mint egy karóra, aminek

soha egy percig sem tudtál örülni,

csak minden más odaveszett az ismétlődő

periódusok szabálytalan süllyedésében,

és most itt állsz vele egy rég bezárt

húsbolt kirakata előtt, és befelé

integetsz a sötétbe, és mosolyogsz, és

puszit dobálsz, és ha semmi,

legalább az van, hogy fél tíz múlt.

Van a fejemben, romlandó fejemben,

öntéshibás, rég bezárt, izzadt fejemben

valami halhatatlan, és ennek semmi értelme,

mechanizmus vagyok, kereszteződés,

hegycsúcs, ahol még nem járt élő ember,

pálmaházban gondosan összeállított, óvatos

sivatag, ami tudja, hogy van, mert nincs.

Jegyzetek

A kötet szó szerinti vagy torzított formában idézeteket tartalmaz.

Köszönettel tartozom a kötet megírásában nyújtott segítségükért Babiczky Tibornak, Tóth Réka Ágnesnek és Závada Péternek, illetve külön is köszönet illeti a szerkesztőt, Szenderák Bencét.

Ezúton köszönöm továbbá a Horváth Péter irodalmi ösztöndíj támogatását és a Literarisches Colloquium Berlin vendégszeretetét.

A H című versben szereplő szobor Nicolas Schöffer Chronos–8 című alkotása.

Könyvem címét Tanikava Suntaró 『夜中に台所でぼくはきみに話しかけたかった』 című kötetétől kölcsönöztem, amiért őszinte köszönettel tartozom.

Tombor Zoltánnak nemcsak a közös munkáért, de a fotóért is hála.

Könyvemet Ritának, Ilunak, a testvéreimnek és családom tagjainak ajánlom.

Tartalom

Leszállóegység

Utolsó napok a torkolat mellett

Arcvázlat

Szabadságaink

Visszafutni a nyári vihartól sötét lakásba

Ciklon

Vér és dinnyelé

Akartam egy Triceratopsz című verset írni

Mítosz

Engem már csak az őzek és az árnyékok viszonya nem hagy nyugodni

Ha nem megyek ki

Citromelégia

Atlantisz

Anyám útja egy űrhajóval a halálon át az operába

Elindulunk befelé

H

Vers

Hat módszer, hogy medvévé változva ébredjünk

Szaturnusz

Ön mekkora kővel tudna azonosulni?

Tundra

Kint a strandon

Éjszaka a konyhában veled akartam beszélgetni

Oda-vissza a peremen, ha a perem egy tengerpart

C-vitamin

Útjának talán

A szamurájfilmben egy fejet vágnak ketté

Az egyedüllét szabályai

Érzelmes időjárás-jelentés

Digitális tropikárium

Határvidék feltűzi csillagait

Égő múzeum mellett az esőben, és nem jön a busz

Vers

Nigiri

Könyörgés a skarlát íbiszekhez

X

Egyszer használatos jelszó

Jegyzetek

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Kaisei HarunoUmi – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0