Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

FEHÉR ÉJSZAKÁK

Első éjszaka

Második éjszaka

A Nastyenka története

Harmadik éjszaka

Negyedik éjszaka

Reggel

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Dosztojevszkij

FEHÉR ÉJSZAKÁK

fordította:
Szabó Endre

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-489-4 EPUB
ISBN 978-963-559-490-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1848

első magyar kiadás:
1903

a mű eredeti címe:
Белые ночи

a borító Szilveszter Scsedrin (1791 – 1830)
A Kamennij-sziget és palota Szentpétervárott
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

FEHÉR ÉJSZAKÁK

És nem az volt-e boldogsága, hogy
Habár csupán egy pillanatra is,
Szívedben élhete?

Turgenyev

Első éjszaka

Gyönyörű éjszaka volt, egyike azoknak az éjszakáknak, amilyeneket csak fiatal korunk ismer, kedves olvasóm. A mennybolt olyan csillagos, olyan derült volt, hogy föltekintve reá, az ember önkéntelenül is azt kérdezte magától: Valóban élhetnek hát gonoszok is ily szép ég alatt? És ez a gondolat, kedves olvasóm, szintén fiatalos, nagyon fiatalos. De bár sokáig lehessen a szíved fiatal!

A „gonoszokra” gondolva, jól esett visszaeszmélnem arra, hogy miként használtam föl a mai napot. Már mindjárt reggel valami különös ború fogott el; úgy tetszett, mintha mindenki futna előlem, kerülne, magamra hagyna. Bizonyára joggal kérdezhetnék tőlem: Ugyan, hát ki az a „mindenki”? Mert nyolc év óta, hogy Péterváron lakom, egyetlen egy ismerősre sem tudtam szert tenni. De hát minek is az ismerős? Ismerősöm nekem egész Pétervár. És ha ma reggel úgy tetszett, hogy „mindenki” itt hagy, ez azért volt, mert egész Pétervár kiment faluzni.

Megrettentem attól a gondolattól, hogy egyedül leszek. Három nap óta zaklatott már ez az aggodalom, a nélkül, hogy meg tudtam volna magamnak magyarázni és három nap óta barangoltam a városban, mélyen elszomorodva, a nélkül, hogy magam is értettem volna, mi történik bennem. A Nevszkij-proszpekten, a Kertben, a kőpartokon, sehol többé egy ismerős arc. Persze, ezek közül az ismerős arcok közül engem egyik sem ismert; de én mindnyájukat ismerem, még pedig nagyon jól; tanulmányoztam ezeket az arckifejezéseket; le tudom róluk olvasni örömeiket és bánataikat, és osztozom bennük. Szoros barátságot kötöttem, (vagy legalább csak kevés híja volt, mert beszélni sohasem beszéltünk egymással) egy kis öreg úrral, akivel csaknem minden nap találkoztam bizonyos órában a Fontánkán. Tiszteletreméltó öreg úr, aki mindig vitázik magával, balkezével folyvást hadonászva s jobbkezével aranygombos, hosszú, csavart botot tartva. Észre is vett már és élénk érdeklődést tanúsít irántam. Ha valami eset megakadályozott abban, hogy a rendes órában a Fontánkára menjek, bántott a lelkiismeret s azt mondám magamban: Az én kis öregem elbúsulja magát! Közel is voltunk már ahhoz, hogy köszönjünk egymásnak, különösen, ha mind a ketten jó hangulatban voltunk. Nemrég, mikor két egész napig nem láttuk egymást s harmadnap ismét találkoztunk, egyszerre nyúltunk önkéntelenül mind a ketten kalapunk után. De még idejekorán jutott eszünkbe, hogy hiszen nem ismerjük egymást, s csupán érdeklődő pillantást váltottunk.

Nagyon jól vagyok a házakkal is. Ha az utcán megyek, elibem siet mindenik, rám néz valamennyi ablakával és azt mondja:

„Jó napot! Hogy van? Nekem hál’ Istennek semmi bajom. Májusban emeletet kapok.”

Vagy: „Hogy-mint szolgál az egészsége? Engem holnap reparálnak.”

Vagy pedig: „Majd, hogy le nem égtem. Szent atyám, beh féltem!”

De nem egyformán szeretem ám mindnyáját; vannak kedvenceim. A legjobb barátaim közt van egy, mely a nyáron kúrába adja magát az építész kezébe; persze hogy mindennap eljárogatok majd az utcájába, megnézni, hogy nem gyógyítják-e túlságosan; mert, hej, azok a doktorok... Isten óvja!

Sohasem fogom elfelejteni az esetemet egy igen csinos, gyenge-rózsaszín házacskával; kicsike kőház volt s mindig olyan nyájasan nézegetett reám és olyan megvetően az otromba és esetlen szomszédjaira, hogy szinte örültem, valahányszor a közelébe kerültem. A múlt héten egyszer ismét arra járok s amint barátom felé tekintek, panaszos szavát hallom:

„Sárgára mázolnak! A tolvajok! A barbárok! Nem kímélik semmimet, se oszlopomat, se párkányomat...”

És az én barátom valóban sárgul, mint a citrom. Mintha csak epe-ömlése lett volna! Azóta aztán feléje sem mertem menni a szegény elcsúfított háznak, melyet az alvilág színével borítottak be.

Megértheted már most, olvasóm, miképp vagyok én egész Pétervárral ismerős.

Említettem már, hogy milyen nyugtalanságban töltöttem három napot s mint kutattam az okát annak a különös lelkiállapotnak, amelyben voltam. Nem éreztem magamat jól sehol, még az utcán sem. Ez sincs itt, az sincs itt, amaz meg hova lett? Otthon meg még nehezebb volt a sorsom. Két estén át gyötörtem magamat azzal a kérdéssel: Hát mi hiányzik itt, ebben a zugolyban? Mi teszi olyan kínossá a benne tartózkodást? Kábán néztem a megfüstösödött zöld falakat, meg a mennyezetet, amelyen Matréna nagy sikerrel tenyésztette a pókhálókat. Sorra néztem az összes bútorokat, megvizsgáltam minden széket és kérdeztem magamtól, vajon nem itt van-e a bajnak a fészke? Mert, mihelyt egy szék nem úgy áll, amint tegnap állott, magamon kívül vagyok.

Azután kinéztem az ablakon, de hiába volt minden; szikrát sem éreztem magam könnyebben. Erre eszembe jutott, hogy előszólítsam Matrénát és atyai intelmekben részesítsem a pókhálókra vonatkozólag különösen, és a rendetlenségre vonatkozólag általában. De Matréna ámulva nézett rám s egy árva szót sem szólva ment ki. A pókhálók pedig teljes épségben függenek még a helyükön.

Végre csak ma reggel jöttem rá, hogy mi a baj! Ej, hát hiszen mindannyian a szabadba mennek ki kóricálni! Bocsánat az ízetlen kifejezésért, de nem voltam abban a hangulatban, hogy fennkölt stílusban gondolkozzam. Igen, Pétervárnak minden élő lelke kiment vagy ki készült menni faluzni. Valahol csak egy tisztességes külsejű úriembert láttam bérkocsiban ülni, rögtön tiszteletreméltó családapának néztem, ki az elvégzett napi kötelesség után kifelé robog, hogy családja körében üdüljön a nyaralóban. Aki három nap előtt elhaladt előttem, mind olyan sajátságos tartású volt, mely azt mondta az embernek: „Én, tisztelt úr, csak átmenőben vagyok itt, s két óra múlva künn leszek a városból...”

Ha az utcámban ablak nyílt, amelyen előbb cukorfehérségű ujjacskák doboltak s aztán bájos leányfej hajolt ki rajta s a virágárust szólította: legkevésbé sem tettem föl azt, hogy a leányka tavaszi enyhet akar magának teremteni a városi fullasztó lakásban; hanem ez a dolog igenis ezt jelentette: „Ezeket a virágokat, óh, kiviszem a nyaralóba!”

De többet nem mondok, mert új fölfedezésemben nagy haladásokat tettem, már a puszta külsejéről is meg tudom mondani, hogy ez s ez az ember milyen nyaralóban lakik. A Köves-szigeten, a Patikáros-szigeten és a peterhofi vasút mentén lakók finom modorukkal, elegáns öltözékeikkel és csinos fogatjaikkal tűnnek ki. Pargalovo és környékének lakóit a józan, kimért tartás, a Kresztovszkij-szigetbelieket pedig fesztelen vidámság jellemzi.

Ha terhes-szekerek hosszú sorával találkoztam, amelyek lassan döcögtek tova, roppant halmaz bútorral, székkel, asztallal, török és nem török dívánnyal és mindenféle házi-eszközzel megrakottan, miknek a tetején pozsgásképű szakácsné ült, úgy vigyázva a gazdái holmijára, mint a szeme világára; ha láttam az apróbb hajókat, melyek házi cókmókkal megrakodva siklottak le a Néván vagy a Fontánkán, ki a szigetek felé; a terhes-szekerek és a hajók megtízszereződtek, megszázszorozódtak a szemem előtt. úgy tetszett, mintha fölkerekednék az egész város és karavánokban vonulna ki, s hogy Pétervár pusztasággá változik.

Szomorított, bántott ez. Mert én nem mehettem nyaralni! Pedig kész lettem volna elmenni minden szekérrel, minden úrias külsejű emberrel, aki bérkocsiban robogott kifelé. De egy sem, egyetlen egy sem hívott. Megfeledkeztek rólam teljesen, idegen voltam mindnyájukra nézve!

Sokáig, hosszasan járkáltam, úgyhogy szokásom szerint már egészen el is feledtem, hogy hol vagyok, midőn egyszerre csak a vámőrséget láttam magam előtt. Rögtön derűssé lett a szívem. Átmentem a sorompón s nekiindultam a mezőknek és réteknek, nem ügyelve a fáradalomra, hanem csak azt érezve egész valómban, hogy teher esett le a lelkemről.

A mellettem elkocsizók mind olyan derülten néztek rám, hogy szinte köszönést váltottam velük. Mindnyájan örülni látszottak valaminek, mindannyian finom szivarokat szíttak. És én olyan elégedett voltam, mint még soha. Úgy éreztem egyszerre, mintha Olaszországban volnék, annyira hatott a természet reám, szegény félbeteg városi emberre, kit a kőházak fullasztó levegője már-már megölt.

Van valami kimondhatatlanul megkapó a mi pétervári tájunkban, mikor a tavasz beköszöntével egyszerre kifejti egész erejét, nyílik, ékesíti, virágokkal övezi magát. Azokra a bágyatag, vértelen leánykákra emlékeztet, akik csak szánalmat gerjesztenek, de közönyösen is hagynak és egyszerre csak, máról-holnapra, fenséges szépségekké alakulnak át. Elámulva állsz meg előttük, azt kérdezve magadtól, hogy minő hatalom ömlesztette ezt a nem sejtett tüzet a szomorú, méla szemekbe; ki színezte rózsásra a halvány orcákat; ki oltott szenvedélyt a kifejezéstelen vonásokba; mitől hullámzik oly hatalmasan a szűzi kebel?...