JANE AUSTEN

A MANSFIELDI KASTÉLY

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jane Austen: Mansfield Park

A mű eredeti címe: Mansfield Park

Szöveg: Jane Austen

Copyright © 1814 by Jane Austen

Hungarian Translation © Simonyi Ágnes

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2020

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Simonyi Ágnes

Borítótervező: Magyari-Ésik Zsófia

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978-963-584-204-9

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

1.

Mintegy harminc esztendővel ezelőtt a mindössze hétezer fonttal rendelkező huntingdoni Maria Ward kisasszony abban a nagy szerencsében részesült, hogy meghódította a Northampton megyei Mansfield Park urának, Sir Thomas Bertramnek a szívét, ily módon egy báró nejének rangjára emelkedett, s egy tetszetős ház meg egy hatalmas jövedelem minden kényelmét és velejáróját élvezhette. Egész Huntingdon elámult a nagyszerű parti hallatán; maga a hölgy ügyvéd nagybátyja is elismerte, hogy unokahúga legalább háromezer fonttal szegényebb, semhogy jogos igényt formálhatott volna a frigyre. Maria két lánytestvérének javára szolgálhatott az ő felemelkedése; azok az ismerőseik, akik a legidősebb Ward kisasszonyt és Frances kisasszonyt ugyanolyan csinosnak tartották, mint Maria kisasszonyt, kétely nélkül jósoltak nekik is szinte ugyanilyen előnyös házasságot. Csakhogy a világon bizonnyal kevesebb a tekintélyes vagyonnal rendelkező férfiú, mint a kezükre érdemes csinos nő. Úgy hat esztendő múltán az idősebbik Ward kisasszony azon kapta magát, hogy jegyesi kötelék fűzi Norris nagytiszteletű úrhoz, sógora egyik barátjához, akinek jóformán alig volt magánvagyona, Frances kisasszony pedig még ennél is rosszabbul járt. Igaz, Ward kisasszony házassága, amikor révbe ért, nem volt megvetendő: Sir Thomas örvendetes módon lelkészi stallumhoz tudta juttatni a barátját Mansfieldben, így Mr. és Mrs. Norris kis híján évi ezer font jövedelem birtokában kezdhette meg boldog házaséletét. Frances kisasszony ellenben, mindennapi kifejezéssel élve, alaposan megbántotta a családját, amikor nőül ment egy neveltetést, vagyont és kapcsolatokat egyaránt nélkülöző tengerész főhadnagyhoz. Aligha választhatott volna szerencsétlenebbül. Sir Thomasnak volt némi befolyása, amelyet mind elvből, mind büszkeségből – indíttatva az óhajtól, hogy helyesen cselekedjen, valamint a vágytól, hogy hozzátartozóit tisztes körülmények között lássa – örömmel gyakorolt volna Lady Bertram húga érdekében, ám Frances kisasszony férjének hivatására semmiféle befolyás nem terjedt ki, s mielőtt Sir Thomasnak ideje lett volna kieszelni megsegítésüknek egyéb módját, a nővérek között szakításra került sor. Ez mindkét fél viselkedésének természetes következménye volt, minthogy a meggondolatlan frigy szinte mindig ezt eredményezi. Hogy megóvja magát családja úgyis hiábavaló ellenkezésétől, Mrs. Price csak az esküvő után írta meg nekik a dolgot. Lady Bertram, aki igen békés érzületű, felettébb könnyed természetű és nemtörődöm teremtés volt, beérte volna azzal, hogy leírja a húgát, és nem is gondol az egészre többé; Mrs. Norrisban azonban tettre kész szellem buzgott, mely addig meg sem nyugodott, míg hosszú és haragos levelet nem írt Fannynek, rámutatván viselkedése oktalan voltára, s megfenyegetvén őt annak minden lehetséges kellemetlen következményével. Erre Mrs. Price megsértődött, megharagudott, és válasza, melynek keserűsége mindkét nővérét magában foglalta, olyan tiszteletlen módon bírálta Sir Thomas büszkeségét, hogy azt Mrs. Norris el nem hallgathatta, s ez hosszú időre véget vetett közöttük minden érintkezésnek.

Otthonuk távol esett egymástól, és mivel a nővérek eltérő körökben mozogtak, ez szinte eleve kizárta, hogy halljanak egymás létezéséről az elkövetkező tizenegy év során; legalábbis Sir Thomast csodálattal töltötte el, amikor Mrs. Norrisnak időnként módjában állt felháborodottan tudósítania őket arról, hogy Fannynek megint gyermeke született. E tizenegy év elteltével azonban Mrs. Price már nem engedhette meg magának, hogy sértett büszkeséget tápláljon, vagy hogy elveszítse az egyetlen kapcsolatot, mely esetleg segítségére lehet. A nagy és egyre szaporodó család, a tényleges szolgálatra már alkalmatlan, mindazonáltal a társasággal és a jó itókával továbbra is megbirkózó férj, valamint a megélhetésüket szolgáló csekélyke jövedelem arra indította, hogy visszaszerezze barátait, akiket oly meggondolatlanul feláldozott; levelet írt hát Lady Bertramnek, melyben oly mély megbánással és csüggedtséggel ecsetelte, miszerint gyermekeknek ugyan bővében van, ám szinte minden egyéb tekintetben szűkölködik, hogy ez óhatatlanul megbékélésre késztette valamennyiüket. Éppen kilencedik gyermekével volt várandós; miután elkeseregte ezt a körülményt, s a születendő gyermek részére pártfogásért esdekelt, nem titkolhatta, hogy rokonai, érzése szerint, mennyire fontossá tehetnék magukat a már meglévő nyolc eltartása terén is. Legidősebb gyermeke, egy tízéves fiúcska, talpraesett, remek fickó, aki alig várja, hogy kikerüljön a világba; de ugyan mit tehet ennek érdekében ő, az anyja? Volna-e arra valami lehetőség, hogy fia a továbbiakban Sir Thomas nyugat-indiai birtokának érdekeltségeiben tegye magát hasznossá? Semmiféle állást nem érezne alantasnak; avagy mi Sir Thomas véleménye a woolwichi katonaiskoláról? Netán miképp lehet egy fiút keletre küldeni?

A levél nem maradt hatástalan. Helyreállította a békét és a szívélyességet. Sir Thomas baráti tanácsokat és nyilatkozatokat küldött, Lady Bertram pénzt és csecsemőkelengyét, Mrs. Norris pedig megírta a válaszokat.

Ilyen volt a levél közvetlen hatása, de alig egy év múlva még fontosabb előnnyel járt Mrs. Price számára. Mrs. Norris gyakorta említette a többieknek, hogy nem tudja kiverni a fejéből szegény húgát és a családját, s bár eddig is sokat tettek érte, ő még többet óhajtana tenni; végül csak megvallotta azon kívánságát, hogy meg kellene szabadítaniuk szegény Mrs. Price-t számos gyermekei egyike felelősségének és költségének terhétől.

Mi lenne, ha együttesen elvállalnák a legidősebb leány gondját, aki most kilencéves, s abban a korban van, amikor több törődést igényel, mint amennyit szegény anyja megadhat neki? Ennek a gondja és költsége nekik mit sem számítana, ha összevetik a cselekedet jótékony voltával. Lady Bertram azonnal egyetértett vele. – Azt hiszem, nem is cselekedhetnénk jobbat – mondta. – Hozassuk el a gyermeket.

Sir Thomas nem tudta ily hirtelen és fenntartás nélkül a beleegyezését adni. Vitatkozott és habozott: ez súlyos felelősség; egy ily módon felnevelt leányka jövőjéről is gondoskodni kell, különben nem szívesség, hanem kegyetlenség elszakítani a családjától. A maga négy gyermekére is gondolt, két fiára, unokatestvérek között szövődő szerelmekre és így tovább; ám alighogy nekilátott ellenvetései megfontolt kifejtésének, Mrs. Norris félbeszakította, s mindre megadta a választ, akár kifejtette már sógora, akár nem.

– Drága Sir Thomas, tökéletesen értem magát, és méltányolom nagylelkű s finom nézeteit, melyek összhangban vannak mindenkori viselkedésével; és mindent összevéve, abban is egyetértek önnel, hogy úgy helyes, ha az ember minden tőle telhetőt elkövet, ha egy gyermek sorsát, hogy úgy mondjam, a kezébe vette; és bizonnyal én lennék az utolsó a világon, aki ilyen esetben garasoskodna. Gyermekem nem lévén, ugyan ki másnak juttatnék abból a kevésből, amim van, ha nem a nővéreim gyermekeinek? És persze Mr. Norris is méltányos ember – no de tudja, hogy nem kenyerem a sok beszéd és fogadkozás. Ne hagyjuk, hogy holmi csekélység elriasszon bennünket egy jó cselekedettől. Ha egy lány jó nevelést kap és megfelelő módon vezetik be a társaságba, nagy a valószínűsége, hogy jó partira lel, s a továbbiakban senkinek sem kerül pénzébe. Az unokahúgunk, ha szabad ezt mondanom, de legalábbis a maga unokahúga számos előnyét élvezné, ha ebben a környezetben nőne fel. Azt nem mondom, hogy olyan csinos lesz, mint az unokanővérei. Merem állítani, hogy nem lesz; de olyan kedvező körülmények között történne a bevezetése ennek a vidéknek a társaságába, hogy minden emberi számítás szerint tisztes házasságra számíthatna. Maga a fiaira gondol; de nem tudja-e, hogy a világon ennek a legkisebb a valószínűsége, hogyha, amint az ő esetükben történik, testvérekként nőnek fel? Erkölcsi képtelenség. Még sosem hallottam rá példát. Tulajdonképpen ez az egyetlen biztos módja, hogy felkészüljünk az ilyen kapcsolat elhárítására. Tegyük fel, hogy csinos lány lesz, és ha Tom vagy Edmund hét év múlva látja meg először, akkor, merem állítani, kész a baj. A gondolat, hogy hagytuk őt messze tőlünk felnőni, szegénységben és mellőzöttségben, elég lenne ahhoz, hogy valamelyik drága, jólelkű fiú beleszeressen. Ám ha mostantól fogva együtt nevelkednek, lehet angyali szépségű az a lány, akkor sem lesz számukra több a húguknál.

– Sok igazság van abban, amit mond – felelte Sir Thomas –, és távol álljon tőlem, hogy képzelet szülte akadályokat gördítsek egy olyan terv útjába, mely összhangban áll kinek-kinek a helyzetével. Csupán azt kívántam megjegyezni, hogy nem szabad könnyelműen belebocsátkoznunk ebbe, és hogy ez Mrs. Price-nak akkor válna igazán hasznára, magunknak pedig dicséretére, ha a gyermeknek úrinőhöz méltó neveltetést biztosítanánk, illetve kötelezve éreznénk magunkat, hogy a későbbiekben is biztosítsunk, ha a körülmények úgy hoznák, hogy mégsem kínálkozik számára olyan tisztes házasság, mint amilyet ön oly derűlátóan remél.

– Tökéletesen értem önt! – kiáltotta Mrs. Norris. – Ön szerfölött nagylelkű és figyelmes, s én bizton tudom, hogy ebben a kérdésben sosem leszünk ellenkező véleményen. Bármit megteszek, ami módomban áll, mint ön jól tudja, azokért, akiket szeretek; s noha századannyira sem kedvelném ezt a lánykát, mint az ön drága gyermekeit, és semmilyen vonatkozásban nem tudnám őt annyira a sajátomnak tekinteni, megvetném magam, ha képes lennék őt elhanyagolni. Végtére is a húgom gyermeke! És vajon hogyan nézhetném el, hogy szűkölködik, amíg van egy darabka kenyerem, amelyet megoszthatok vele? Drága Sir Thomas, megvannak bár a magam hibái, de melegszívű vagyok; s legyek bármilyen szegény, inkább magamtól vonnám meg a legszükségesebbeket, mintsem hogy szűkkeblűséget tanúsítsak. Tehát ha nincs ellenére, holnap meg is írom szegény húgomnak az ajánlatot; s amint mindent elrendeztünk, én magam hozatom el a gyermeket Mansfieldbe – önnek semmi gondja nem lesz vele. A magam gondját, tudja, sosem nézem. Majd felküldöm Dadust e célból Londonba, ő megszállhat a szíjgyártó unokafivérénél, s a gyermek ott találkozhatna vele. Könnyűszerrel eljuthat oda Portsmouthból a postakocsival valamelyik megbízható utas felügyelete alatt. Bízvást állíthatom, hogy mindig akad egy tisztes kereskedőfeleség vagy valaki más, aki Londonba igyekszik.

Sir Thomasnak nem volt több ellenvetése, egyedül a Dadus unokafivére ellen intézendő támadást kifogásolta, s miután illendőbb, jóllehet költségesebb találkozási forma mellett döntöttek, mindent elintézettnek tekintettek, s már előre élvezték a jótékony terv örömeit. A szigorúan vett igazsághoz tartozik, hogy a jóleső érzések eloszlása nem volt egyenlő; Sir Thomas ugyanis szilárdan eltökélte, hogy a kiszemelt gyermeknek valóban és következetesen a pártfogója lesz, Mrs. Norrisnak viszont a legcsekélyebb mértékben sem állott szándékában költséget vállalni a kislány eltartásában. Amíg csak jövés-menésről, beszédről és ötletek kieszeléséről volt szó, rendkívül jótékony volt, s nála jobban senki sem tudott bőkezűséget diktálni másoknak; ám a pénzt éppannyira szerette, mint a dirigálást, s éppoly jól tudta megtakarítani a magáét, mint elkölteni a barátaiét. Mivel házassága folytán szűkösebb jövedelemre tett szert, mint amilyenre szeretett volna, a takarékosság tekintetében kezdettől fogva szükségesnek tartotta, hogy roppant szigorú határt szabjon, s amit óvatosságból kezdett el, azt hamarosan önszántából tette, mivel nem voltak gyermekei, akiknek e szűkölködő gondoskodásból juttatnia kellett volna. Ha lett volna ellátandó családja, Mrs. Norris sosem takaríthatta volna meg a pénzét; de ilyen gondja nem lévén, semmi sem akadályozta meg a takarékosságban, és nem csökkentette azt a megnyugtató érzését, hogy évente olyan összeggel gyarapíthatja jövedelmüket, amelyhez méltóan sosem tudtak élni. Az ilyen elvakult elv alapján, amit nem ellensúlyozott húga iránti őszinte szeretet, nem törekedhetett többre, mint hogy kitalált és megszervezett egy ilyen költséges jótéteményt; bár meglehet, hogy amilyen kevéssé ismerte önmagát, abban a boldog hitben tért haza a parókiára ez után a beszélgetés után, hogy ő a legbőkezűbb nővér és nagynéni e világon.

Amikor a téma ismét szóba került, még bőségesebben fejtette ki nézeteit; s válaszul Lady Bertram higgadt kérdésére: – Hová kerüljön a gyermek először, néném, hozzátok vagy hozzánk? – Sir Thomas némileg megütközve hallotta, hogy Mrs. Norris erejét meghaladná, ha személyesen is részt vállalna a terhekből. Sir Thomas azt hitte, hogy a paplakban majd különösen szívesen fogadják a kislányt, mint kellemes társat a gyermektelen nagynéni számára; kiderült azonban, hogy nagyot tévedett. Mrs. Norris sajnálattal közölte: a dolgok jelenlegi állása szerint teljesen kizárt, hogy a kislány náluk lakjon. Szegény Mr. Norris meggyengült egészségi állapota lehetetlenné teszi; annyira sem bírná elviselni egy gyermek lármáját, mint amennyire repülni képes; no persze, ha kigyógyulna köszvényes bántalmaiból, más lenne a helyzet; akkor ő, Mrs. Norris, boldogan felváltaná a húgát, mit sem törődve a kényelmetlenséggel; ez idő szerint azonban szegény Mr. Norris leköti minden percét, s az ilyesminek már a puszta említése is kétségkívül felzaklatná az urát.

– Hát akkor legjobb lesz, ha idejön a kislány – jelentette ki a legnagyobb lelki nyugalommal Lady Bertram. Rövid szünet után Sir Thomas méltóságteljesen hozzátette: – Úgy van; legyen ez a ház az otthona. Majd igyekszünk megtenni a kötelességünket iránta, s legalább meglesz az az előnye, hogy vele egykorúak társaságában lehet, és hivatásos nevelőnője lesz.

– Mennyire igaz! – kiáltotta Mrs. Norris. – Mindkét tényező roppant fontos; Lee kisasszonynak meg igazán mindegy, hogy három lánykát oktat, vagy csak kettőt – nem olyan nagy a különbség. Bárcsak több hasznomat vehetnék; de látják, én megteszek minden tőlem telhetőt. Nem vagyok az a fajta, aki kímélni szokta magát; Dadus el fog menni érte, bármennyi kényelmetlenséget jelentsen is nekem, hogy legfőbb támaszomat három napig nélkülöznöm kell. Felteszem, húgom, a kis fehér padlásszobában kívánod elhelyezni a gyermeket, a régi gyerekszobák mellett. Ott lesz neki a legjobb, Lee kisasszony szomszédságában, a lányoktól sem messze, s a cselédek közelében, akik közül az egyik segíthetne neki az öltözködésben és gondozhatná a ruháit, mert, gondolom, nem tartanád méltányosnak elvárni Ellistől, hogy éppúgy kiszolgálja őt is, mint a többieket. Csakugyan nem is tudom, hol máshol helyezhetnéd el.

Lady Bertram nem tett ellenvetést.

– Remélem, jó természetű gyermek lesz – folytatta Mrs. Norris –, és felfogja, milyen páratlan szerencse, hogy ilyen jóakarói vannak.

– Amennyiben nagyon rossz természete lenne – mondta Sir Thomas –, gyermekeink érdekében nem tarthatnánk itt; de semmi okunk, hogy mindjárt a legrosszabbra gondoljunk. Valószínűleg sok átalakítanivalót találunk benne, és fel kell készülnünk részéről a nagymértékű tudatlanságra, holmi alacsonyrendű nézetekre és kétségbeejtően közönséges modorra; ezek azonban nem orvosolhatatlan hibák; és bízom benne, hogy nem is jelenthetnek veszélyt a többiekre. Ha a lányaim fiatalabbak volnának nála, nagyon komolyan meg kellene fontolnom, hogy ilyen társat engedjek be közéjük; de mivel nem ez a helyzet, remélem, miattuk nincs mitől félni, a kislány pedig sokat remélhet ettől a kapcsolattól.

– Pontosan így gondolom magam is – kiáltotta Mrs. Norris –, és éppen ezt mondtam az uramnak ma reggel. Pusztán a kuzinjai társasága is nevelést jelent a gyermeknek, mondtam; ha Lee kisasszony semmire sem tanítaná meg, tőlük is elég jóságot és okosságot tanulhatna.

– Remélem, nem fogja ingerelni az én szegény mopszlimat – mondta Lady Bertram –; a minap végre sikerült rávennem Juliát, hogy hagyja békén.

– Lesznek bizonyos nehézségeink, Mrs. Norris, a kellő megkülönböztetést illetően, amikor majd felnőnek – jegyezte meg Sir Thomas –: hogyan tudatosítsuk leányaimban, hogy kicsodák, anélkül hogy lenézően kezelnék a kuzinjukat; és miként emlékeztessük őt anélkül, hogy túlságosan lesújtanánk, hogy ő nem Bertram kisasszony. Szeretném, ha jó barátnők lennének, és semmi esetre sem engedném meg a lányaimnak, hogy a legcsekélyebb mértékű gőgöt is tanúsítsák a rokonuk iránt; egyenlőek azonban mégsem lehetnek. Rangjuk, vagyonuk, jogaik és kilátásaik mindig is különbözni fognak. Ez nagy tapintatot igényel, és kegyednek segítenie kell erőfeszítéseinket, hogy megtaláljuk a legmegfelelőbb magatartást.

Mrs. Norris készen állt, hogy szolgálatára legyen; s bár tökéletesen egyetértett Sir Thomasszal, hogy ez roppant nehéz ügy, közben azért biztatgatta is, hogy ők ketten majd könnyűszerrel megoldják.

Gondolhatjuk, hogy Mrs. Norris nemhiába írt a húgának. Mrs. Price némileg meglepődött ugyan, hogy egy lány mellett döntöttek, amikor pedig annyi remek fia van, de felettébb hálásan elfogadta az ajánlatot, és biztosította őket, hogy leánya igen jó természetű, jó kedélyű teremtés, akit remélhetőleg sosem lesz okuk hazaküldeni. Elmondta továbbá róla, hogy némileg törékeny és vézna, de a levegőváltozás minden bizonnyal nagyon jót fog tenni neki. Szegény asszony! Nyilván elgondolkodott azon, hogy számos gyermekének jót tenne némi levegőváltozás.

2.

A kislány épségben megérkezett a hosszú út után; Northamptonban Mrs. Norris fogadta, aki így abban a jóleső gondolatban sütkérezhetett, hogy ő üdvözölte elsőként, ő vezette a többiek elé, és ő ajánlotta a jóindulatukba.

Fanny Price ez idő tájt épp tízéves volt, s bár első látásra nem tűnt különösebben bájosnak, legalább ellenszenvet sem váltott ki a rokonaiban. Korához képest kicsi volt, arcbőre sápadt, és egyébként sem valami feltűnő szépség; szerfölött félénk, szégyenlős és visszahúzódó; de félszegsége ellenére sem viselkedett közönségesen, a hangja kellemesen csengett, s amikor beszélt, az arca szinte megszépült. Sir Thomas és Lady Bertram nagyon kedvesen fogadta; és Sir Thomas, látva, mennyire bátorításra szorul a kislány, igyekezett a lehető legmegnyerőbben viselkedni; ám ezt a törekvését módfelett megnehezítette kellemetlenül ünnepélyes modora; és Lady Bertram, jóllehet feleannyit sem fáradozott ezen, és egy szót ha szólt, amíg a férje tízet is, hála jóindulatú mosolyának, rögtön ő lett a kevésbé félelmetes személyiség kettejük közül.

A fiatalok mind otthon voltak, és igen jól viselték a bemutatkozás rájuk eső részét, derűsen, a zavar legkisebb jele nélkül, legalábbis ami a fiúkat illeti, akik a tizenhét, illetve tizenhat évükkel és a korukhoz képest magas termetükkel pompás férfinak tűntek kis unokahúguk szemében. A két lány már tanácstalanabb volt, egyrészt fiatalabb koruk miatt, másrészt jobban megilletődtek az apjuktól, aki ebből az alkalomból meglehetősen körülményesen szólt hozzájuk. De túlságosan is hozzászoktak már a társasághoz és a dicsérethez, így aztán a természetes szégyenlősségnek nyoma sem maradt bennük; és mivel unokahúguk híján volt az önbizalomnak, az övék úgy megnőtt, hogy hamarosan teljes nyugalommal tudták alapos vizsgálatnak alávetni az arcát és az öltözékét.

Felettébb szép család voltak: a fiúk igen jóképűek, a lányok kimondottan csinosak, s korukhoz képest valamennyien magasak és fejlettek, ami épp annyira különbözővé tette az unokatestvéreket külsejükben, mint amennyire modorukat az eltérő neveltetés; senki sem hitte volna, hogy a lányok között csak kicsi a korkülönbség – mindössze két év a kisebbik és Fanny között. Julia Bertram csak tizenkét éves volt, Maria alig egy évvel idősebb. A kis vendég pedig mindeközben szörnyen boldogtalannak érezte magát. Mindenkitől félt, szégyellte magát, vágyakozott elhagyott otthona után, fel sem mert nézni, nem tudott hallhatóan és sírás nélkül beszélni. Mrs. Norris Northamptontól egész úton arról szónokolt neki, hogy micsoda óriási szerencse érte, és hogy ezért milyen hihetetlenül hálásnak kell lennie és mennyire jól kell viselkednie, így aztán Fanny nyomorúságának tudatát csak fokozta az, hogy gonosznak érezte magát, amiért nem boldog. A roppant hosszú út fáradalmai is egyre jobban gyötörték. Hiába ereszkedett le hozzá jóindulatúan Sir Thomas, hiába jósolgatta fontoskodva Mrs. Norris, hogy Fanny jó kislány lesz; hiába mosolygott rá Lady Bertram, s ültette maga meg a mopszlija mellé a pamlagra, sőt, még a vigasztalásul kapott egreslepény sem használt: alig nyelt le két falatot, máris sírva fakadt, s mivel úgy látszott, leginkább még az alvásban találhat megnyugvást, lefektették, hogy álomba sírja magát.

– Nem túl biztató kezdet – mondta Mrs. Norris, amikor Fanny kiment a szobából. – Azok után, amit egész úton idefelé igyekeztem megértetni vele, azt gondoltam volna, hogy jobban fogja viselni magát; előre figyelmeztettem, mennyi múlik a bemutatkozásán. Remélem, nem arról van szó, hogy némiképp durcás természet – szegény anyja jócskán az volt: de hát egy ilyen gyermekkel belátónak kell lennünk –; és szerintem igazán nem róhatjuk fel neki azt, hogy szomorú, amiért elkerült hazulról, mert, minden hibájával együtt, mégiscsak az otthona volt, és még nem tudja felfogni, mennyivel jobban járt így; no de ami késik, nem múlik.

Mindazonáltal a Mrs. Norris által helyénvalónak ítéltnél hosszabb időbe telt, amíg Fanny beletörődött, hogy Mansfield Park az új lakóhelye, és hogy minden ismerősétől elszakadt. Fájdalma igen heves volt, és kevéssé értették meg ahhoz, hogy kellő figyelmet fordíthattak volna rá. Szándékosan senki sem volt hozzá barátságtalan, de nem is erőltette meg magát egyikük sem, hogy megvigasztalja.

A Bertram kisasszonyok másnapra szabadnapot kaptak, hogy nyugodtan ismerkedhessenek és mulathassanak kis unokahúgukkal, de a kívánt összhang csak nem akart kialakulni. Közönségesnek tartották, miután kiderült, hogy csupán két selyemöve van, és sohasem tanult franciául; s amikor észrevették, mily kevéssé hatott rá az a duett, amelyet kegyesen előadtak, nem tehettek mást, mint hogy nagylelkűen odaajándékozták neki néhány semmire sem becsült játékszerüket, s magára hagyták, ők pedig a pillanatnyilag divatos szórakozáshoz láttak: művirágokat készítettek, és aranypapírt szabdaltak darabokra.

Fanny az unokatestvérei társaságában vagy tőlük távol, a tanulószobában, a szalonban és a csalitosban egyaránt elárvult volt, mindenkiben és mindenhol talált valami félelmeteset. Lady Bertram hallgatagsága elbátortalanította, Sir Thomas szigorú tekintete megfélemlítette, Mrs. Norris intelmei pedig elcsigázták. Unokanővérei bántó megjegyzéseket tettek kicsiny termetére, és megszégyenítették, amikor észrevették, milyen félszeg; Lee kisasszony elámult a tudatlanságán, a cselédek pedig kigúnyolták a ruhái miatt; s amikor bánatát tetézendő eszébe jutottak a testvérei, akik mellett mindig fontos szerepet töltött be, hiszen játszótársuk, tanítójuk és dajkájuk volt, szívén még jobban eluralkodott a csüggedés.

A ház pompája bámulatba ejtette, de nem nyújtott számára vigaszt. A szobák túl nagyok voltak, nem tudott fesztelenül mozogni bennük; akármihez nyúlt, biztosra vette, hogy kárt okoz, és folyamatos rettegésben lopódzott ide-oda; gyakran visszahúzódott kis szobájába, hogy kisírja magát; és a kislány, akiről – miután este elment lefeküdni – a szalonban azt mondták, hogy láthatóan tudatában van az őt ért óriási szerencsének, mindennap azzal vetett véget bánatának, hogy álomba zokogta magát. Egy hét telt el így, anélkül hogy csendes, tartózkodó viselkedése bármit is elárult volna, amikor egy reggel a fiatalabbik unokabátyja, Edmund a padlásszoba lépcsőjén sírdogálva találta.

– Drága kis unokahúgom, mi a baj? – szólította meg nyájasan a kitűnő természetű fiú. Leült mellé, s fáradságot nem kímélve igyekezett eloszlatni a kislány szégyenkezését, amiért így meglepték, és rávenni, hogy legyen egészen őszinte hozzá. Beteg talán? Vagy tán magára haragított valakit? Összeveszett Mariával és Juliával? Esetleg segítsen neki, mert elakadt a leckéjével? Egyáltalán, tehet érte valamit, mire volna szüksége? Jó ideig csak annyit tudott kihúzni belőle, hogy „Nem, nem… semmi… nem, köszönöm”, de kitartóan faggatta tovább; és amikor megemlítette az otthonát, a kislány feltörő zokogása azonnal elárulta, hogy ezért szomorú. Edmund vigasztalni próbálta.

– Azért vagy bánatos, mert el kellett válnod a mamádtól, drága kis Fannym – mondta –, és ebből is látszik, milyen jó kislány vagy; de ne feledd, hogy rokonok és barátok között vagy, akik szeretnek, és boldognak szeretnének látni. Gyere, sétáljunk egyet a parkban, és mesélj el nekem mindent a testvéreidről!

Ahogy tovább kérdezgette, úgy találta, hogy jóllehet általában véve minden testvérét nagyon szereti, egyikükre különösen sokat gondol. Williamről beszélt a legtöbbet, és ő hiányzott neki a legjobban. William volt a legidősebb, egy évvel idősebb Fannynél, a kislány hűséges társa és barátja; s édesanyjuknál (akinek e gyermeke volt a kedvence) minden bajban szószólója. William nem örült, hogy neki el kellett jönnie; azt mondta, hogy nagyon fogja hiányolni. – De hát William bizonyára ír majd neked! – Igen, meg is ígérte, de azt mondta, hogy csak miután ő írt neki. – És mikor írsz neki? – Fanny lehajtotta a fejét, és habozva válaszolt: nem tudja – nincs papírja.

– Ha ez minden gondod, kapsz tőlem papírt és minden egyebet, így aztán akkor írod meg a leveledet, amikor csak akarod. Boldoggá tenne, ha írnál Williamnek?

– Igen, nagyon.

– Akkor fogj hozzá most rögtön! Gyere velem a reggelizőszobába, ott megtalálunk mindent, ami kell, és bizonyosan nem zavar majd senki.

– De kuzin, eljut-e a levél a postára?

– El, bízd csak rám; a többi levéllel együtt fog elmenni, és minthogy a nagybátyád kifizeti a portót, Williamnek semmibe sem kerül majd.

– A nagybátyám! – kiáltott fel Fanny rémülten.

– Igen, amikor elkészültél a levéllel, átviszem apámnak, s ő ki fogja fizetni a feladás költségét.

Fanny ezt merész lépésnek találta, de nem ellenkezett tovább. Bementek hát együtt a reggelizőszobába, ahol Edmund előkészítette neki a papírt, és olyan jóakarattal, amelynél többet az édestestvérétől sem várhat el az ember – bár talán valamivel pontosabban –, megvonalazta. Egész idő alatt mellette maradt, s hol a tollkését adta oda, hol helyesírási tanácsokkal látta el, mivel szükség volt mindkettőre; már ez a figyelmesség is nagyon jólesett a kislánynak, de a fiú ezt kiegészítette a bátyja iránt tanúsított jóindulattal, ami Fannyt mindennél jobban megörvendeztette. Edmund saját kezűleg írt üdvözletet Williamnek, s fél aranyat mellékelt a levélhez. Fanny úgy érezte, ki sem tudja fejezni meghatottságát; de arca és néhány mesterkéletlen szó tökéletesen tolmácsolta háláját és örömét, unokabátyja pedig kezdett érdeklődést tanúsítani iránta. Tovább társalgott vele, s a hallottak meggyőzték, hogy Fannynek szerető szíve van, és erősen igyekszik helyesen cselekedni; s Edmund azt is megértette, hogy kényes helyzete és nagy félénksége miatt még több figyelem jár neki. Ő ugyan szándékosan sosem bántotta meg Fannyt, de most úgy érezte, a kislány még több őszinte kedvességre szorul, s el is határozta, hogy elsősorban a mindnyájuk iránti félelmét igyekszik csökkenteni, és ellátta egy sereg jó tanáccsal, például, hogy játsszék csak Mariával és Juliával, és legyen olyan vidám, amilyen csak tud.

Ettől a naptól kezdve Fanny apránként megnyugodott. Érezte, hogy van egy barátja, és Edmund unokabátyjának kedvessége a többiek iránt is jobb kedvre hangolta. A ház már nem tűnt annyira idegennek, az emberek kevésbé voltak ijesztőek; s ha akadtak is köztük olyanok, akiktől továbbra is félt, most már legalább kezdte kiismerni őket, és megtalálta a legjobb módját, hogyan alkalmazkodjék hozzájuk. Apró faragatlanságai és félszegségei, amelyek alaposan próbára tették a többiek béketűrését, nem szólva az övéről, lassan lekoptak róla; Fanny már nem félt annyira megjelenni a nagybátyja előtt, és Norris nénje hangjától sem rezzent annyira össze. Alkalomadtán az unokanővérei is egészen elfogadható társnak találták. Bár kora és gyengesége méltatlanná tette az állandó játszótárs szerepére, a nagyobb lányok szórakozásában és kedvteléseiben időnként hasznosnak bizonyult egy harmadik, különösképp, ha ez a harmadik szolgálatkész és engedékeny természetű; és amikor Mrs. Norris Fanny hibái felől érdeklődött, vagy a bátyjuk, Edmund arra ösztökélte őket, hogy legyenek kedvesek hozzá, el kellett ismerniük, hogy „Fanny egészen szeretetreméltó”.

Maga Edmund változatlanul kedves volt vele; s Fannynek Tom részéről sem kellett rosszabbat eltűrnie, mint azt a fajta szórakozást, amelyet egy tizenhét éves fiatalember mindig helyénvalónak tart egy tízéves gyermekkel szemben. Tom épp kinőtt a kamaszkorból, tele volt jókedvvel, és azzal a szabadosságra való hajlammal, amely minden elsőszülött sajátja, aki úgy véli, hogy csupán tékozlásra és szórakozásra született. Kis unokahúga iránti kedvessége helyzetével és jogaival volt összhangban: igen csinos ajándékokat vett neki, aztán pedig kinevette.

Ahogy Fanny külseje és kedélye javult, Sir Thomas és Mrs. Norris egyre nagyobb elégedettséggel gondoltak jótékony tervükre; s maguk között igen hamar megállapították, hogy bár a kislány távolról sem okos, de könnyen kezelhetőnek mutatkozik, és valószínűleg vajmi kevés gondot fog nekik okozni. Nemcsak ők voltak azonban olyan lesújtó véleménnyel a képességeiről. Fanny tudott ugyan olvasni, kézimunkázni és írni, de ennél többre nem tanították meg, s amikor unokanővérei rájöttek, mennyi mindent nem tud, ami nekik már régóta ismerős, elképesztően ostobának találták, és az első két-három hétben szüntelenül újabb és újabb beszámolókat szállítottak a szalonba. „Drága mama, képzeld csak el, a kuzinom nem tudja összerakni Európa térképét!” Vagy: „A kuzinom nem tudja felsorolni Oroszország fő folyóit.” Vagy: „Sosem hallott Kis-Ázsiáról.” Vagy: „Nem tudja, mi a különbség a vízfesték és a zsírkréta között! Milyen különös! Hallottál már ilyen buta teremtésről?”

– Drágám – felelte ilyenkor a tapintatos Norris tánti –, ez nagy baj, de nem szabad mindenkitől azt várnod, hogy ugyanolyan okos és gyors felfogású legyen, mint te.

– De néni, ő csakugyan nagyon buta! Tegnap este megkérdeztük, hogyan jutna el Írországba, és azt felelte, hogy ehhez át kellene mennie Wight szigetére. Csak Wight szigetéről tud, úgy hívja, a sziget, mintha nem is lenne más sziget a világon. Én bizony szégyelltem volna magam, ha nem tudtam volna többet már nála kisebb koromban is. Nem is emlékszem az idejére, amikor ne tudtam volna sok olyasmit, amiről neki még most sincs halvány fogalma. Milyen régen volt, nénikém, amikor időrendben felmondtuk Anglia királyait a trónra lépésük idejével és uralkodásuk legfontosabb eseményeivel!

– Bizony – tette hozzá a másik –; és a római császárokat is Severustól kezdve, meg azt a sok pogány mitológiát, meg az összes fémet, félfémet, bolygót és a híres filozófusokat.

– Nagyon igaz, kedveseim, de ti csodálatos memóriával vagytok megáldva, szegény kuzinotok meg valószínűleg semmilyennel. Az emlékezet vonatkozásában éppolyan hatalmas különbségek vannak, mint minden más téren, ezért legyetek rá tekintettel, és szánjátok a fogyatékossága miatt. És ne feledjétek, hogy ha mégoly ügyesek és okosak vagytok is, mindig szerénynek kell lennetek; mert hiába tudtok máris oly sokat, még rengeteg tanulnivaló áll előttetek.

– Igen, tudom, egészen tizenhét éves koromig. De el kell mondanom még valamit Fannyről, hogy milyen furcsa és buta. Képzelje csak el, azt állítja, sem zenét, sem rajzot nem akar tanulni!

– Bizony, drágám, ez valóban nagy ostobaság, és azt mutatja, hogy nincs benne valami nagy lángész és vetélkedési hajlam. De, mindent összevetve, lehetséges, hogy ez így van jól, mert bár, mint tudjátok, a papa és a mama (nekem köszönhetően) a szívjóságuk folytán veletek együtt neveli őt fel, egyáltalán nem szükséges, hogy ugyanolyan műveltté váljon, mint ti; épp ellenkezőleg, sokkal kívánatosabb, hogy különbség legyen köztetek.

Efféle tanácsokkal járult hozzá Mrs. Norris unokahúgai szellemének formálásához; így aztán nem csoda, hogy ígéretes tehetségük és korai tájékozottságuk ellenére alkalmasint tökéletesen híján voltak az olyan kevésbé általános tulajdonságoknak, mint az önismeret, a nagylelkűség és az alázat. Kitűnő oktatást kaptak mindenben, csak épp a jellemüket nem pallérozták. Sir Thomas nem tudta, mi hibádzik, mert bár igazán gondos atya volt, érzéseit nem mutatta ki, és tartózkodó modora miatt a leányok sosem árasztották el lelki kérdéseikkel.

Lady Bertram a legcsekélyebb figyelmet sem fordította leányai nevelésére. Ilyesmire neki nem volt ideje. Az a fajta asszony volt, aki naphosszat üldögél szépen felöltözve a pamlagon valami hosszadalmas, kevéssé hasznos és csöppet sem szép kézimunkával, s több figyelmet fordít a mopszlijára, mint a gyermekeire, bár az utóbbiak iránt nagyon elnéző volt, ha ez nem okozott neki kényelmetlenséget; minden fontos dologban Sir Thomas irányította, a kevésbé fontosakban pedig a nénje. Ha netán több ideje lett volna a leányai nevelésére, azt valószínűleg szükségtelennek tartotta volna, hiszen van nevelőnőjük, vannak alkalmas tanáraik, és ennél többet nem is kívánhatnak. Arra pedig, hogy Fanny buta a tanuláshoz, csak annyit mondhatott, hogy ez igazán balszerencse, de hát van, aki butának születik, ezért Fannynek jobban kell igyekeznie; ő igazán nem tudja, mi egyebet lehetne tenni; és meg kell mondania, hogy a butaságától eltekintve ő semmi rosszat nem talál szegénykében, mindig kéznél van, fürgén viszi az üzeneteket, és odahozza neki, amit kér.

Minden hibája, tudatlansága és félénksége ellenére Fanny gyökeret vert Mansfield Parkban, s miután megtanulta régi otthona iránti ragaszkodását átvinni az újra, nem mondhatni, hogy boldogtalanul nőtt volna fel az unokatestvérei között. Alapjában véve sem Maria, sem Julia nem volt rosszindulatú; s bár Fannyt gyakran gyötörte, ahogy vele bántak, magát annyival alacsonyabb rendűnek tartotta, hogy meg sem sértődött rajta.

Nagyjából attól fogva, hogy Fanny a családba került, Lady Bertram egy kis gyengélkedés és nagyfokú tunyaság következtében lemondott a városi házról, amelyet minden tavasszal elfoglaltak, s végképp vidéken maradt, sorsára hagyva Sir Thomast, hogy annak a felesége távollétéből fakadóan kisebb-nagyobb kényelmetlenség közepette kelljen ellátnia parlamenti feladatait. Ennélfogva a Bertram kisasszonyok vidéken csiszolták emlékezőtehetségüket, gyakorolták duettjeiket, nagyra nőttek és nőiesedtek; édesapjuk pedig látta, hogy minden téren, mind külsejükben, mind modorukban és műveltségükben eleget tesznek a várakozásának. Könnyelmű és költekező nagyobbik fia már eddig is sok kényelmetlenséget okozott neki; a többi gyermekétől viszont csupa jót remélhetett. Biztosra vette, hogy leányai új ékességgel fogják felruházni a Bertram nevet, amíg viselik, s bízott benne, hogy amikor elhagyják, tisztes lesz a csere; Edmund jelleme, józan esze és egyenes gondolkodása pedig értékes élettel, tisztességgel és boldogsággal kecsegtette mind őt magát, mind a hozzátartozóit. Edmund lelkésznek készült.

A gyermekei okozta gond és elégedettség közepette Sir Thomas nem feledkezett meg arról, hogy megtegyen minden tőle telhetőt Mrs. Price gyermekeiért: bőkezűen támogatta sógornőjét a fiai nevelésében és elhelyezésében, amikor elég idősek lettek, hogy foglalkozást válasszanak; Fanny pedig, jóllehet szinte teljesen elszakadt a családjától, a legőszintébb örömmel hallott minden irántuk való kedvességről, és egyáltalán mindenről, ami ígéretes lehetett a helyzetüket vagy a viselkedésüket illetően. A hosszú évek során csak egyszer, egyetlenegyszer jutott osztályrészéül az a boldogság, hogy Williammel lehessen. A többiekkel nem találkozott; senki sem gondolt rá, hogy elküldje hozzájuk, akár csak egy látogatás erejéig, s úgy tűnt, az otthoniak sem kíváncsiak rá; de Williamet, aki röviddel Fanny távozása után elhatározta, hogy tengerésznek áll, meghívták egy hétre a húgához Northamptonshire-be, mielőtt tengerre szállt volna. Elképzelhető, milyen türelmetlen szeretettel várták a találkozást, mennyire boldoggá tették őket az együttlét vidám órái és a komoly beszélgetéssel eltöltött percek; nem szólva a fiú vérmes reményeiről s mindvégig kitartó vidámságáról, valamint a leány boldogtalanságáról, amikor William végül elutazott. Szerencsére a látogatás a karácsonyi ünnepekre esett, amikor Fanny közvetlenül fordulhatott Edmund unokabátyjához vigaszért; s olyan szép szavakat kapott tőle William jövőjéről és a pályáján reá váró sikerekről, hogy lassanként belátta, az elválásból netán valami jó is fakadhat. Edmund barátságában sosem kellett csalatkoznia: bár a fiú Etont Oxfordra cserélte fel, ez mit sem változtatott kedves viselkedésén, sőt gyakrabban nyílt rá alkalma, hogy bizonyságot tegyen róla. Nem fitogtatta, hogy többet tesz, mint a családja, s attól sem félt, hogy túl sokat tenne; mindig híven képviselte Fanny érdekeit, tapintattal kezelte az érzéseit, igyekezett megláttatni vele a jó tulajdonságait és legyőzni a félénkségét, amely mindezt nem engedte felszínre jutni; tanácsokat adott, vigaszt és bátorítást nyújtott neki.

Minthogy mindenki más a háttérbe szorította, csupán a fiú támogatása kevés volt Fanny kedvező fejlődéséhez; de máskülönben Edmund figyelme nagy segítséget jelentett szellemének kibontakozásában és kedvteléseinek kiterjesztésében. A fiatalember tudta, hogy a kislány okos, gyors felfogású, józan eszű, és szeret olvasni, ami megfelelő irányítás mellett már önmagában is nevelő jellegű. Lee kisasszony franciára tanította, és meghallgatta, amint felolvassa a napi történelemadagját; Edmund viszont olyan könyveket ajánlott neki, amelyek megédesítették a szabad óráit, fejlesztette az ízlését és javítgatta az ítélőképességét; elbeszélgetett vele az olvasmányairól, így téve hasznossá az olvasást, és okos dicséretekkel fokozta az érdeklődését. Ezekért a szolgálataiért cserébe Fanny jobban szerette, mint William kivételével bárki mást a világon: kettejük között osztotta meg a szívét.

3.

Az első jelentősebb esemény akkor történt a családban, amikor Fanny körülbelül tizenöt éves volt: elhunyt Mr. Norris, s ez szükségképpen változásokat és újdonságokat eredményezett. Mrs. Norris, elhagyván a parókiát, először Mansfield Parkba, ezt követően pedig Sir Thomas egyik kisebb falusi házába költözött; a férje elvesztése fölött érzett bánatában az a felismerés vigasztalta, hogy nélküle is remekül megvan, a jövedelme csökkenése miatti búslakodást pedig enyhítette az, hogy nyilvánvalóan még szigorúbb takarékosságra kényszerül.

Az egyházi javadalom mostantól fogva Edmundra várt; s ha nagybátyja néhány évvel korábban halálozik el, minden bizonnyal valamelyik barátjuk kapja meg arra az időre, amíg a fiú el nem éri azt a kort, amikor pappá szentelhetik. Erre azonban nem került sor, mert korábban Tom esztelen költekezése olyan méreteket öltött, hogy másra kellett ruházniuk a javadalmat, s így a fiatalabb fivérnek is meg kellett fizetnie az idősebbik élvezeteiért. Igazság szerint volt még egy családi javadalom, amelyet Edmundnak tartogattak, s bár ez a körülmény némileg könnyített Sir Thomas lelkiismeretén, mégis igazságtalannak érezte a döntést, s erről megpróbálta idősebbik fiát is meggyőzni, abban a reményben, hogy jobb hatást ér el vele, mint bármivel, amit korábban mondott vagy tett.

– Helyetted is szégyenkezem, Tom – mondta legméltóságteljesebb modorában –; restelkedem a félmegoldás miatt, amelyre kényszerültem, és bízom benne, hogy testvérként te is sajnálod a történteket. Tíz, húsz, harminc évre, talán egy életre megfosztottad Edmundot az őt megillető jövedelem több mint felétől. Talán a későbbiekben még lesz rá lehetőségem, vagy neked lesz (amit őszintén remélek), hogy jobb tisztséget szerezzünk neki; de nem szabad elfelejtenünk, hogy ez legtermészetesebb igénye lehet velünk szemben, és hogy semmi nem lehet egyenértékű azzal a kétségtelen előnnyel, amelyről most a te sürgetővé vált adósságaid miatt kénytelen lemondani.

Tom némi szégyenkezéssel és némi bánkódással hallgatta mindezt; de miután a lehető leggyorsabban elszelelt onnan, hamarosan vidám önzéssel elmélkedett először is azon, hogy neki feleannyi adóssága sincs, mint némelyik barátjának; másodszor, hogy apja túlságosan bosszantóan kezeli az egészet; s harmadszor, hogy akárki légyen is az egyházi javadalom új élvezője, minden valószínűség szerint úgyis hamarosan elhalálozik.

Mr. Norris halálát követően a javadalom joga egy bizonyos dr. Granté lett, aki ennélfogva le is telepedett Mansfieldben; s életerős, negyvenöt éves férfi lévén, valószínűnek látszott, hogy keresztül fogja húzni Mr. Bertram számításait. „Ugyan már, ez egy vastag nyakú, gutaütésre hajlamos fickó, akit elhalmoznak minden földi jóval, hamarosan fel fog fordulni” – vélte Tom.

Grant nagytiszteletű úr felesége úgy tizenöt évvel fiatalabb volt nála, de gyermekeik nem voltak; s a szomszédságba költözésüket a szokásos kedvező hír kísérte, miszerint igen tisztes, kellemes emberek.

Eljött hát az idő, midőn Sir Thomas azt remélte, sógornője kiveszi részét unokahúguk neveléséből, hiszen a Mrs. Norris helyzetében beállott változás és Fanny serdültebb életkora nem csupán megsemmisített az együttélésük iránt korábban támasztott mindenféle ellenvetést, de tagadhatatlanul ez tűnt a legmegfelelőbb megoldásnak. S mivel a nyugat-indiai birtokán nemrégiben őt ért veszteségek és idősebbik fia pazarlása folytán anyagi körülményei kedvezőtlenebbé váltak, kívánatossá lett számára, hogy megszabaduljon Fanny eltartásának és jövőbeli ellátásának kötelezettségétől. Abban a szilárd meggyőződésben, hogy ennek így kell lennie, megemlítette feleségének a lehetőséget; s mivel az asszonynak történetesen Fanny jelenlétében jutott eszébe újfent a dolog, a maga higgadt módján megjegyezte: – Tehát elköltözöl innen, Fanny, és a nénémnél fogsz lakni. Örülsz neki?

Fanny a nagy meglepetéstől csak a nagynénje szavait tudta ismételni: – Elköltözöm innen?

– Igen, kedvesem; miért vagy úgy meglepődve? Öt éve vagy nálunk, és a néném mindig is úgy gondolta, hogy magához vesz, ha Mr. Norris meghal. De azért ugyanúgy el kell majd jönnöd, hogy kitűzd a hímzésmintáimat.

Fannyt éppoly váratlanul, mint kellemetlenül érintette a hír. Sosem kapott kedvességet Norris nénjétől, és képtelen volt őt szeretni.

– Nagyon szomorúan fogok elmenni innen – mondta elcsukló hangon.

– Hát persze, hogyne; ez igazán természetes. Azt hiszem, senki sem részesült olyan kevés zaklatásban, mint te, mióta ebbe a házba kerültél.

– Remélem, nem vagyok hálátlan, nénikém – mondta szerényen Fanny.

– Nem, drágám; remélem, nem. Mindig nagyon jó kislánynak találtalak.

– És soha többé nem is élhetek itt?

– Soha, drágám; de biztosan kényelmes otthonod lesz. Neked nagyjából úgyis mindegy, hogy az egyik házban élsz-e, vagy a másikban.

Fanny igen bánatos szívvel ment ki a szobából; ő nem érezte úgy, hogy mindegy volna, és semmiféle elégedettséggel nem töltötte el a gondolat, hogy a másik nagynénjével kell élnie. Amint találkozott Edmunddal, elmesélte neki, mi bántja.

– Kuzin – mondta –, olyasmi fog történni, aminek egyáltalán nem örülök; s noha te sokszor rábeszéltél, hogy béküljek meg dolgokkal, amelyektől először idegenkedtem, ezúttal nem fog menni. Ezentúl Norris nénikémnél fogok élni.

– Csakugyan?

– Igen; épp most mondta Bertram nénikém. Már el van döntve. Itt kell hagynom Mansfield Parkot, és gondolom, amint a néni beköltözik a Fehér Házba, nekem is oda kell mennem.

– Hát, ha neked nem lenne olyan kellemetlen ez a terv, Fanny, én kitűnőnek mondanám.

– Jaj, kuzin!

– Minden egyéb mellette szól. A nagynéném okosan teszi, ha a társaságodra vágyik. Onnan választ barátnőt és társat, ahonnan kell, és örülök, hogy ettől a pénzsóvársága sem tartja vissza. Remélem, nem vagy nagyon szomorú, Fanny.

– De igen; nem tudok örülni neki. Szeretem ezt a házat, és benne mindent – ott semmit sem fogok szeretni. Tudod, milyen kellemetlenül érzem magam vele.

– Nem mentegethetem azt, ahogy gyerekkorodban bánt veled; de velünk ugyanolyan volt, vagy majdnem ugyanolyan. Sosem tudta, hogyan kell szeretetre méltóan viselkedni gyerekekkel. De most már olyan korban vagy, hogy jobb bánásmódra van kilátásod; szerintem már most is különbül viselkedik; s ha te leszel az egyetlen társa, biztosan fontos leszel számára.

– Én sosem lehetek fontos senkinek.

– Aztán mi gátol meg benne?

– Minden. A helyzetem, az ostobaságom, az ügyetlenségem.

– Ami az ostobaságodat és az ügyetlenségedet illeti, drága Fannym, hidd el, ezeknek az árnyéka sincs meg benned, legfeljebb az, hogy milyen helytelenül használod ezeket a szavakat. Nincs a világon semmi ok arra, hogy ne legyél fontos azoknak, akik ismernek. Jó eszed van, szelíd természeted, s biztosra veszem, hogy hálás szíved is, amely nem tud úgy elfogadni kedvességet, hogy ne akarná viszonozni. Ennél jobb barátnőt és társat szerintem kívánni sem lehet.

– Nagyon kedves vagy – pirult bele Fanny ennyi dicséretbe –, hogyan is tudnám kellőképpen meghálálni, hogy ilyen jó véleménnyel vagy rólam? Ó, kuzin, ha el kell is mennem, életem utolsó pillanatáig emlékezni fogok a jóságodra!

– No hiszen, Fanny, magam is remélem, hogy nem felejtesz el akkora távolságból, mint innen a Fehér Ház. Úgy beszélsz, mintha kétszáz mérföldnyire mennél, és nem a park túlsó oldalára; de hiszen ezután is majdnem annyira hozzánk fogsz tartozni, mint eddig. A két család az év minden napján találkozik. Az egyetlen különbség csak az lesz, hogy ha a nagynénéddel élsz, szükségképp előbbre kerülsz, ahogy illik. Itt túl sokan vannak, akik mögött elbújhatsz; nála viszont kénytelen leszel szót emelni a magad érdekében.

– Jaj, ne mondj ilyeneket!

– Mondanom kell, és élvezettel teszem. Mrs. Norris most már sokkal alkalmasabb rá, hogy gondodat viselje, mint anyám. Vérmérsékleténél fogva rengeteget tesz azért, aki számára fontossággal bír, s rá fog kényszeríteni, hogy érvényesítsd veled született képességeidet.

Fanny felsóhajtott, s így szólt: – Én nem tudom ugyanúgy látni a dolgokat, mint te; de el kell hinnem, hogy neked van igazad, nem nekem, és igen hálás vagyok, amiért igyekszel megbékíteni az elkerülhetetlennel. Ha hihetném, hogy a nénikém igazán szeret, pompás lenne azt érezni, hogy valaki számára hasznos vagyok. Itt, tudom, senkinek sem vagyok hasznára, mégis úgy szeretem ezt a helyet!

– A helytől nem is fogsz elszakadni, Fanny, ha a házból elköltözöl is. A park és a kert ugyanúgy a rendelkezésedre áll majd, mint eddig. Egy ilyen jelképes változástól még a te hűséges kis szívednek sem kell megrémülnie. Ugyanazokon az ösvényeken sétálgathatsz, ugyanabból a könyvtárból válogathatsz, ugyanazokkal az emberekkel találkozhatsz, ugyanazon a lovon lovagolhatsz.

– Igaz. Igen, a drága öreg, szürke póni! Ó, kuzin, ha eszembe jut, mennyire rettegtem a lovaglástól, mekkora rémület fogott el, amikor azt mondták, hogy valószínűleg jót tenne nekem (ó, hogy reszkettem, ha a nagybátyám kinyitotta a száját, amikor lovakról folyt a szó!); aztán emlékszem a te kedvességedre, miként igyekeztél a lelkemre beszélni, a félelmemet elűzni, és meggyőzni arról, hogy kisvártatva megkedvelem, s ha arra gondolok, mennyire igazad lett, akkor szinte remélem, hogy talán mindig olyan jó prófétának bizonyulsz.

– Én pedig meg vagyok győződve arról, hogy az összeköltözés Mrs. Norrisszal éppoly jót fog tenni a lelkednek, mint a lovaglás tett az egészségednek, s végül éppannyira használ majd a boldogságodnak is.

Így ért véget a beszélgetésük, amely ugyan jó szolgálatot tehetett volna Fannynek, mégis fölöslegesnek bizonyult, ugyanis Mrs. Norris a legcsekélyebb hajlandóságot sem érezte arra, hogy magához vegye. Ha a jelen helyzetben eszébe jutott is a dolog, csak az lebegett a szeme előtt, hogyan tudna óvatosan kibújni alóla. Hogy még el se várhassák tőle, Mansfield egyházközség legkisebb, még úrinak minősíthető épületét választotta lakóhelyéül: a Fehér Házban ugyanis csak neki és a szolgálóinak volt elegendő hely, meg egy vendégszobának, amelyhez mindenképpen ragaszkodott. A parókia vendégszobáit ugyan sohasem használták, de a vendégszoba kifejezett szükségességéről nem lehetett megfeledkezni. Ám minden óvatossága sem menthette meg attól, hogy valami jobbat ne feltételezzenek róla; sőt, talán éppen a vendégszoba jelentőségének bizonygatása ringatta Sir Thomast abba a tévhitbe, hogy azt voltaképpen Fannynek szánja. Lady Bertram hamarosan dűlőre vitte a dolgot, amikor hanyagul megjegyezte Mrs. Norrisnak:

– Azt hiszem, néném, a továbbiakban már nem lesz szükségünk Lee kisasszonyra, ha Fanny hozzád költözik.

Mrs. Norris kis híján felugrott. – Hozzám költözik, drága Lady Bertram? Ezt hogy értsem?

– Hát nem költözik oda? Azt hittem, ezt már megbeszéltétek Sir Thomasszal.

– Én? Soha! Egy szót sem szóltam erről Sir Thomasnak, és ő se nekem. Még hogy Fanny velem éljen! Eszembe sem jutna ilyesmi, és nem is kívánhat ilyet senki, aki mindkettőnket jól ismer. Szent ég! Mit kezdhetnék én Fannyvel? Én, a szegény, támasz nélküli, elhagyatott özvegy, aki semmire sem jó, akinek a lelke megrendült; mihez kezdhetnék én egy ilyen korú leánnyal? Tizenöt éves a lelkem! Hisz épp ez a kor igényli a legtöbb figyelmet és törődést, s ez a legderűsebb lelket is próbára teszi! Sir Thomas bizonyára nem gondolta komolyan! Sokkal jobb barátom ő annál. Biztosra veszem, hogy senki jóakaróm nem tenne ilyen javaslatot. Hogyan is juthatott Sir Thomas eszébe, hogy erről beszéljen?

– Valójában nem is tudom. Felteszem, így tartotta a legjobbnak.

– De hát mit mondott? Azt nem mondhatta, hogy azt kívánja, vegyem magamhoz Fannyt. Bizonyos, hogy a szíve mélyén ezt nem kívánhatja tőlem.

– Nem; csak annyit mondott, hogy valószínűleg így lesz; és én is ezt hittem. Arra gondoltunk, hogy vigaszt nyújthat neked. De ha nem tetszik a gondolat, szót se többet! Nekünk egyáltalán nincs terhünkre Fanny.

– Drága húgom, tekintetbe véve boldogtalan állapotomat, hogyan is jelenthetne nekem vigaszt? Itt állok, a szegény, elhagyatott özvegy, megfosztva a férjek legjobbikától, akit addig gondoztam és ápoltam, hogy az én egészségem is ráment, a kedélyállapotom pedig még rosszabb; oda minden békém, s alig van valamim, hogy úrinőhöz méltóan éljek, és ne hozzak szégyent a drága megboldogult emlékére… ugyan mi örömöm telne abban, ha olyan terhet vennék magamra, mint Fanny? Még ha csak a magam érdekét nézném is, a szegény leánnyal szemben nem cselekednék ilyen méltánytalanul. Magamnak kell átvergődnöm bánatomon és nehézségeimen, ahogy tudok.

– Tehát nem bánod, hogy teljesen egyedül kell élned?

– Drága Lady Bertram, hát mi másra vagyok én alkalmas, mint a magányra? Néhanapján, remélem, meglátogat egyik-másik barátom a kis házikómban (egy jó barát számára mindig akad egy ágy); de elkövetkezendő napjaim nagy részét teljes magányban fogom tölteni. Nincs is más vágyam, csak hogy valahogyan megéljek.

– Remélem, néném, nem ennyire rossz a helyzet, tekintve, hogy Sir Thomas azt mondja, évi hatszáz font lesz a jövedelmed.

– Én nem panaszkodom, Lady Bertram. Tudom, nem élhetek úgy, mint eddig, de kénytelen leszek csökkenteni a kiadásaimat, ahol csak tudom, és meg kell tanulnom jobban gazdálkodni. Eddig eléggé nagyvonalú háziasszony voltam, de ezentúl nem restellem a takarékoskodást. A helyzetem éppúgy megváltozott, mint a jövedelmem. Szegény Mr. Norristól mint a község lelkipásztorától sok mindent megkövetelhettek, amit tőlem nem lehet elvárni. Nem is tudom, mennyit fogyasztottak a mi konyhánkban az alkalmanként be-betérők. A Fehér Házban jobban oda kell figyelni a dolgokra. Meg kell élnem a jövedelmemből, különben koldusbotra jutok; és bevallom, nagy megelégedésemre szolgálna, ha többre is telne tőlem, s az év végén félretehetnék egy keveset.

– Valószínűleg úgy is lesz. Hiszen mindig tartalékoltál, nem?

– Előttem az a cél lebeg, Lady Bertram, hogy hasznára legyek az utánam jövőknek. A Bertram gyermekek javára vágynék gazdagabb lenni. Nincs más, akiről gondoskodhatnék; de igen boldoggá tenne a gondolat, hogy rájuk hagyhatok valami csekélységet, amit érdemes birtokolniuk.

– Nagyon jó vagy, de miattuk ne aggódj. Az ő ellátásuk biztosítva lesz. Sir Thomasnak majd gondja lesz rá.

– De hiszen köztudomású, hogy Sir Thomas is eléggé szorult helyzetbe kerül, ha az antiguai birtok olyan rosszul hoz.

– Ó, az hamarosan rendbe jön. Sir Thomas már írt erről, tudok róla.

– Nos, Lady Bertram – mondta Mrs. Norris indulásra készen –, csak annyit mondhatok: nincs más vágyam, mint hogy a család hasznára legyek; ha tehát Sir Thomas ismét szóba hozná, hogy Fanny hozzám költözzön, értésére adható, hogy egészségi és kedélyállapotom ezt kizárja; hiszen még egy ágyat sem kínálhatnék neki, mivel fenn kell tartanom egy vendégszobát.

Lady Bertram elég sokat elismételt ebből a beszélgetésből a férjének, s a hallottak meggyőzték Sir Thomast arról, mennyire tévedett a sógornője elképzeléseit illetően; Mrs. Norris pedig attól kezdve végképp mentesült az iránta támasztott várakozásnak akár a legcsekélyebb említésétől is. Sir Thomas ugyan csodálkozott, hogy semmit sem hajlandó tenni az unokahúgáért, akinek a befogadásán annyit buzgólkodott; de mivel Mrs. Norris neki is, akárcsak Lady Bertramnek, idejében értésére adta, hogy mindenét az ő családjukra kívánja hagyni, hamarosan megbékélt ezzel a sajátos helyzettel, amely nemcsak előnyös és hízelgő volt számukra, de azt is lehetővé tette, hogy ő maga jobban gondoskodhasson Fannyről.

Fanny hamarosan értesült róla, hogy fölöslegesen félt a költözéstől: s e feletti önkéntelen, mesterkéletlen öröme némiképp megvigasztalta Edmundot, aki csalódott, hogy nem jött létre az, ami szerinte igen alkalmas lett volna Fanny számára. Mrs. Norris birtokba vette a Fehér Házat, Granték megérkeztek a parókiára, s ezentúl egy ideig minden a megszokott mederben folyt Mansfieldben.

A barátságos és közvetlen Granték általában elégedettséget vívtak ki új ismerőseik körében. Persze nekik is megvoltak a maguk hibái, amelyeket Mrs. Norris hamarosan fel is fedezett. A nagytiszteletű úr roppantmód szerette a hasát, és mindennap alaposan jóllakott; Mrs. Grant pedig ahelyett, hogy kevés pénzből igyekezett volna kielégíteni az ura igényeit, ugyanolyan magas bért fizetett a szakácsnőjüknek, mint amilyet Mansfield Parkban adtak, ő maga pedig igen ritkán fordult meg a melléképületekben. Mrs. Norris nem tudott indulat nélkül beszélni az ilyen bántó viselkedésről, sem pedig a parókián rendszeresen elfogyasztott vaj és tojás mennyiségéről. Nála jobban senki sem odaadóbb híve a bőségnek és a vendégszeretetnek, mondta; nála jobban senki sem gyűlöli a kicsinyességet; ő bizton hiszi, hogy a parókia sosem szenvedett hiányt semmiben, és persze sosem volt rossz híre az ő idejében, de azt képtelen megérteni, ami ott folyik. Előkelő hölgyeknek semmi keresnivalójuk egy vidéki paplakban. Az ő éléskamráját bezzeg megfelelőnek találhatná Mrs. Grant, ha benézne oda! Kérdezősködött ő már mindenfelé, de senkitől sem hallotta, hogy Mrs. Grantnek többje lenne évi ötezer fontnál.

Lady Bertram különösebb érdeklődés nélkül hallgatta ezt a kirohanást. A takarékos ember sérelmeivel nem tudott foglalkozni, viszont a sértett szépség minden fájdalmát érezte, amiért Mrs. Grant, aki még csak nem is csinos, olyan remekül él, s e kérdésben csaknem ugyanolyan gyakran, bár kevésbé terjengősen fejezte ki csodálkozását, mint Mrs. Norris a másikban.

Alig egy év telt el e vélemények tüzetes megvitatása után, amikor újabb, ugyanakkora jelentőséggel bíró esemény történt a családban. Sir Thomas célszerűnek találta, hogy maga utazzon Antiguára ügyei hatékonyabb intézése végett, s magával vitte idősebbik fiát, abban a reményben, hogy ily módon elválasztja némely helytelenített otthoni kapcsolatától. Azzal indultak útnak Angliából, hogy valószínűleg csaknem egy évig távol lesznek.

A lépés pénzügyi szükségessége és a fia számára is remélhetőleg hasznos volta megbékítette Sir Thomast azzal a megpróbáltatással, hogy ott kell hagynia a családját, s leányait mások irányítására bíznia most, amikor legérdekesebb életkorukba érkeztek. Azt nem gondolhatta, hogy Lady Bertram egyenértékűen átvehetné mellettük az ő tisztét, pontosabban szólva azt a tisztet, amelyet anyaként neki kellett volna betöltenie; de bízott annyira Mrs. Norris éber figyelmében és Edmund ítélőképességében, hogy leányai viselkedését illetően aggodalom nélkül keljen útra.

Lady Bertram egyáltalán nem örült annak, hogy a férje magára hagyja; nem mintha aggódott volna Sir Thomas biztonsága vagy kényelme miatt, ő ugyanis azok közé tartozott, akikben fel sem merül, hogy rajtuk kívül másnak a számára is veszélyes, bajos vagy fárasztó lehet valami.

A Bertram kisasszonyok sajnálatra méltóak voltak ebben a helyzetben; no nem a bánatuk miatt, hanem mert nem éreztek bánatot. Édesapjuk nem számított szeretetük tárgyának; ő sosem pártolta a szórakozásaikat, ezért távozását sajnálatos módon kitörő örömmel fogadták. Megszabadultak ezáltal minden korlátozás alól, s bár nem szándékoztak egyetlen olyan kedvtelést sem űzni, amelytől Sir Thomas valószínűleg eltiltotta volna őket, azon nyomban megérezték, hogy a maguk urai lettek, és sok mindent el fognak nézni nekik. Fanny ugyanúgy megkönnyebbült, mint az unokanővérei, s ennek éppúgy tudatában volt; de gyöngédebb természete folytán hálátlannak érezte magát, s valójában azon szomorkodott, hogy nem tud szomorkodni. Sir Thomas, aki oly sokat tett érte és a fivéreiért, elment, és talán soha nem is tér vissza! És ő ezt egy árva könnycsepp nélkül nézte végig! Ez szégyenletes érzéketlenségre vall. Mi több, Sir Thomas azt mondta neki otthonléte utolsó reggelén, hogy szeretné, ha viszontláthatná Williamet a következő tél folyamán, s megbízta Fannyt, hogy írjon neki, és hívja meg Mansfieldbe, mihelyt megtudja, hogy Angliában van a hajóraj, amelyben bátyja szolgál. Milyen kedves és figyelmes volt tőle! S ha eközben még rá is mosolyog és „kedves Fannym”-nek szólítja, talán minden korábbi szigorú pillantása és hűvössége feledésbe merülhetett volna. Ám ehelyett Sir Thomas sajgó keserűséget okozott, amikor így fejezte be mondandóját: – Ha William eljön Mansfieldbe, remélem, sikerül meggyőznöd, hogy az elválásotok óta eltelt hosszú évek során fejlődtél valamicskét; bár attól tartok, tizenhat éves húgát bizonyos tekintetben hasonlónak fogja találni a tízéveshez. – Fanny keserves sírásra fakadt ezen a megjegyzésen, amikor nagybátyja útnak indult; unokanővérei pedig, látva vörösre sírt szemét, képmutatónak tartották.

4.

Tom Bertram az utóbbi időben olyan keveset tartózkodott otthon, hogy csak névlegesen hiányolhatták; Lady Bertram pedig hamarosan meglepve tapasztalta, hogy még az apa nélkül is milyen jól megvannak; milyen remekül betölti a helyét Edmund, amikor felszeleteli a húst, beszél az intézővel, ír az ügyvédnek, utasítja a cselédeket, s éppúgy megkíméli őt minden lehetséges vesződségtől vagy erőfeszítéstől, kivéve azt, ami a levelezésével jár.

Megérkezett az első hír, hogy az utazók kellemes hajóút után szerencsésen partot értek Antiguán; addig azonban Mrs. Norris átadhatta magát szörnyű félelmeinek, amelyekbe igyekezett Edmundot is belelovalni, valahányszor csak egyedül találta; s mivel arra számított, hogy ő lesz az első, aki valamely végzetes katasztrófáról értesül, már azt is kimódolta, hogyan fogja azt a többiekkel közölni, amikor is Sir Thomas megnyugtató üzenete, miszerint mindketten élnek és virulnak, arra kényszerítette, hogy izgalmát és tapintatos előkészítő szavait egy időre félretegye.

Eljött a tél, s el is múlt anélkül, hogy ismét szükség lett volna ilyesmire. A beszámolók továbbra is csupa jóról szóltak; és Mrs. Norrisnak – akinek rengeteg teendője akadt az unokahúgai körül: mulatságokat szervezett számukra, segített a toalettjük összeállításában, a tehetségük bemutatásában és férjjelöltek keresésében, továbbá el volt foglalva háztartása gondjaival és némi beavatkozás erejéig a húgáéval, valamint Mrs. Grant könnyelműségének szemmel tartásával – bizony kevés alkalma nyílt, hogy a távollevőkért aggódjon.

A Bertram kisasszonyok most már megvetették lábukat a környék szépei között; s mivel szépségükhöz és ragyogóan elsajátított tudásukhoz természetesen könnyed, de gondosan ápolt udvarias és előzékeny modor társult, egyaránt bírták a társaság jóindulatát és bámulatát. Hiúságuk oly jól működött, mintha mentesek lettek volna tőle, ők pedig nem adták az előkelőt; s az ily magatartást kísérő dicséret, amelyet a nagynénjük biztosított és élesztgetett, megerősítette őket abban a hitükben, hogy egyáltalán nincsenek is hibáik.

Lady Bertram nem járt társaságba a lányaival. Még ahhoz is lusta volt, hogy anyai örömmel legyen tanúja a sikereiknek és a szórakozásaiknak, ha ez részéről fáradsággal járt, így a tisztet átengedte nénjének, aki semmire sem vágyott jobban, mint egy ilyen megtisztelő posztra, s határtalanul élvezte, hogy foroghat a társaságban anélkül, hogy neki kellene hozzá lovakat bérelnie.

Fanny nem részesedett a szezon vigasságaiból; viszont amikor ezek elszólították a család többi tagját, élvezhette, hogy elismerten hasznossá teheti magát a nagynénje társaságaként; s amikor Lee kisasszony eltávozott Mansfieldből, természetesen ő töltötte be a mindenes szerepét Lady Bertram mellett a bálok vagy zsúrok estéin. Beszélgetett vele, hallgatta őt, felolvasott neki; s az ilyen esték nyugalma, ezeknek a tête-à-tête-eknek{1} a tökéletes biztonsága, amikor egyetlen rosszindulatú szó sem hangzott el, kimondhatatlanul jólesett Fanny lelkének, melyben csak ritkán szünetelt a riadalom és a feszengés. Szívesen hallgatta unokanővérei beszámolóit a mulatságaikról, különösen a bálokról, és arról, hogy kivel táncolt Edmund; de mivel helyzetét túlságosan alantasnak érezte, meg sem fordult a fejében, hogy egyszer ő is részese lehetne egy ilyen eseménynek, ezért úgy hallgatta őket, mint akit közelebbről nem is érint a dolog. Egészében véve kellemes volt a tél; s bár Williamet nem hozta vissza Angliába, az is sokat jelentett, hogy várni lehet az érkezésére.

A beköszöntő tavasz megfosztotta Fannyt becses barátjától, az öreg, szürke pónitól, s egy ideig az a veszély fenyegette, hogy emiatt egészsége is, lelkiállapota is kárt szenved. Elismerték ugyan, hogy fontos számára a lovaglás, mégsem intézkedett senki, hogy ismét lóra szállhasson, mert, jegyezték meg a nagynénjei, bármikor lovagolhat valamelyik unokanővére lován, amikor az nem használja; de mivel a Bertram kisasszonyok szép időben mindennap igényt tartottak a lovukra, és előzékeny modoruk ellenére sem jutott eszükbe, hogy feláldozzák bármely igazi élvezetüket, ez az idő sosem jött el. Vidáman kilovagoltak a pompás áprilisi és májusi reggeleken; Fanny pedig vagy egész nap otthon ült az egyik nagynénjével, vagy agyongyalogolta magát a másik ösztökélésére. Lady Bertram azt tartotta, hogy a testmozgás éppoly szükségtelen mindenkinek, mint amennyire kellemetlen neki magának; Mrs. Norris viszont, aki egész nap jött-ment, úgy vélte, hogy mindenkinek ugyanannyit kell mozognia. Edmund akkoriban nem volt otthon, különben a baj hamarabb orvoslást nyert volna. Amikor megjött és értesült róla, milyen helyzetbe került Fanny, s érzékelte ennek káros hatását, mindjárt tudta, mit kell tennie, s a határozott kijelentéssel: „Fannynek kell egy ló”, visszautasított mindenféle ellenvetést, amellyel az anyja nemtörődömsége vagy a nagynénje takarékoskodási hajlama jelentéktelennek akarta feltüntetni a dolgot. Mrs. Norris csak arra tudott gondolni, hogy biztosan akad egy megbízható öreg jószág a kastély lovai között, amely tökéletesen megteszi; esetleg kölcsön lehetne kérni egyet az intézőtől; vagy talán hébe-hóba dr. Grant is kölcsönadná a póniját, amelyet a postáért szokott küldeni. Nem tehet róla, de teljes mértékben szükségtelennek, sőt helytelennek tartja, hogy Fannynek szabályos, úri dámának való saját lova legyen, akárcsak az unokanővéreinek. Biztosra veszi, hogy Sir Thomasnak sem volt ilyen szándéka; és meg kell mondania, semmivel sem igazolható a távollétében egy ilyen vásárlás, amellyel csak tetézik istállója amúgy is magas kiadásait, s amikor jövedelmének egy jó részére amúgy is bizonytalan idők járnak. – Fannynek kell egy ló – ennyi volt csupán Edmund válasza. Mrs. Norris ezt nem látta ugyanilyen megvilágításban, ellentétben Lady Bertrammel: ő tökéletesen egyetértett a fiával abban, hogy szükség van a lóra, és férje is szükségesnek tartaná; mindössze azzal érvelt, hogy nem kell elsietni a dolgot; csak azt kérte, várja meg, amíg Sir Thomas hazatér, és akkor Sir Thomas maga fogja elintézni az egészet. Szeptemberben már itthon lesz, és ugyan mi bajt okoz, ha szeptemberig várnak vele?

Noha Edmundot a nagynénje sokkal jobban bosszantotta, mint az anyja, mert ő tanúsította a legcsekélyebb törődést az unokahúga iránt, Lady Bertram szavai jobban elgondolkodtatták, s végül olyan megoldás mellett döntött, amely elhárította az apai helytelenítés kockázatát, s ugyanakkor azonnal kieszközölte Fanny számára a testmozgás módját, mert nem tudta volna elviselni, ha a lánynak ezt továbbra is nélkülöznie kell. Edmundnak három lova volt, de hölgy számára egyik sem volt megfelelő: kettő vadászló, a harmadik pedig utazásra alkalmas; úgy döntött hát, hogy ez utóbbit elcseréli olyanra, amelyet az unokahúga is meg tud ülni; tudta, hol lehet ilyet találni; s miután ezt eldöntötte, az ügyletet hamarosan nyélbe is ütötték. Az új kanca valóságos kincsnek bizonyult; nagyon kevés vesződséggel a célnak teljesen megfelelővé vált, s attól fogva Fanny úgyszólván teljesen birtokba vehette. Korábban nem is hitte volna, hogy bármiben ugyanúgy kedvét lelheti, mint az öreg, szürke póniban; Edmund kancája mégis sokkal több örömet szerzett neki, mint addig bármi; s ha ráadásul a kedvességre gondolt, amelynek révén megkapta, nem is talált szavakat boldogsága kifejezésére. Unokabátyját a jóság és a nagyszerűség mintaképének tartotta, akinek értékét rajta kívül senki sem becsülheti igazán, s aki akkora hálát érdemel tőle, hogy nincs az az erős érzelem, amellyel megfizethetne érte. A tisztelet, a hála, a bizalom és a gyengédség elegyét érezte Edmund iránt.

Mivel a ló névlegesen és ténylegesen is Edmund tulajdonában maradt, Mrs. Norris el tudta viselni, hogy Fanny használja; ha pedig Lady Bertramnek újból eszébe jutott volna a saját ellenvetése, bocsánatos bűnnek tűnhetett volna a szemében, hogy Edmund nem várta meg Sir Thomas szeptemberi hazaérkezését – ugyanis amikor eljött a szeptember, Sir Thomas még mindig külhonban volt, s kilátás sem mutatkozott arra, hogy hamarosan ügyei végére járna. Gondolatai már éppen Anglia körül kezdtek forogni, amikor hirtelen kedvezőtlen körülmények merültek fel; s ez a minden téren fennálló nagy bizonytalanság arra indította, hogy fiát hazaküldje, s egymaga várja ki az ügyek végleges rendeződését. Tom szerencsésen meg is érkezett, s kitűnő híreket hozott apja egészségéről; Mrs. Norrisnál azonban csekély eredményt ért el velük. Tom hazaküldését a nagynénje ugyanis Sir Thomas részéről csupán a rossz előérzetei hatására született atyai gondoskodásnak vélte, s neki, Mrs. Norrisnak, önkéntelenül is szörnyű balsejtelmei támadtak; s minthogy beköszöntöttek a hosszú őszi esték, ezek a gondolatok annyira gyötörték házikója szomorú magányában, hogy mindennap a kastély ebédlőjében volt kénytelen menedéket keresni. A téli programok visszatérte azonban nem maradt hatás nélkül; s Mrs. Norris gondolatait ezenközben oly kellemesen lekötötte legidősebb unokahúga sorsának irányítgatása, hogy attól az idegei is tűrhetően megnyugodtak. „Ha szegény Sir Thomasnak azt tartogatja a sors, hogy soha többé ne térjen haza, rendkívül vigasztaló lenne jól férjhez adni a drága Mariát”, gondolta gyakorta; ez a gondolat mindig vagyonos férfiak társaságában ötlött fel benne, s különösen azt követően, hogy bemutattak nekik egy fiatalembert, aki nemrégiben örökölte meg a vidék egyik legnagyobb birtokát és legszebb kastélyát.

Mr. Rushworthre már az első pillanatban mély benyomást tett Bertram kisasszony szépsége, s mivel nősülni szándékozott, hamarosan szerelmesnek is képzelte magát. Nehézkes, csupán kevéske józan ésszel megáldott fiatalember volt; de mivel sem a megjelenésében, sem a viselkedésében nem volt semmi kivetnivaló, az ifjú hölgy nagyon meg volt elégedve a hódításával. Maria Bertram a huszonegyedik évében járt, így kezdte kötelességének érezni a férjhezmenetelt, s mivel a Mr. Rushworthszel kötendő házasság révén az apjáénál nagyobb jövedelemhez, valamint egy londoni házhoz juthat, ami mostanában elsődleges célja volt, ugyanabból az erkölcsi kötelezettségből nyilvánvaló feladatává vált, hogy nőül menjen Mr. Rushworthhöz, ha tud. Mrs. Norris roppant lelkesen próbálta tető alá hozni a frigyet, bevetve minden olyan javaslatot és mesterkedést, amely hangsúlyozhatta annak kívánatos voltát mindkét fél számára; többek között bizalmas viszonyt igyekezett kiépíteni az úriember édesanyjával, aki pillanatnyilag a fiánál élt, sőt még Lady Bertramet is rákényszerítette, hogy a rossz utakon megtegyen tíz mérföldet egy délelőtti vizit kedvéért. Mrs. Norris és Mrs. Rushworth között hamarosan nagy lett az egyetértés. Mrs. Rushworth megvallotta: leghőbb vágya, hogy a fia megnősüljön, és kijelentette, hogy az általa ismert összes ifjú hölgy közül szeretetre méltó tulajdonságai és képességei folytán Bertram kisasszony látszik a legalkalmasabbnak arra, hogy boldoggá tegye. Mrs. Norris kegyeskedett elfogadni a bókot, és bámulattal adózott beszélgetőpartnere remek emberismeretének, amelynek révén oly kiválóan meglátja az érdemet. Maria valóban mindnyájuk büszkesége és boldogsága – szinte hibátlan –, valóságos angyal; és persze, mivel oly sok hódoló veszi körül, nem lehet számára könnyű a választás; mégis, amennyire Mrs. Norris ilyen rövid ismeretség után megítélheti, Mr. Rushworth láthatólag pontosan az a fiatalember, aki érdemes arra, hogy Maria hozzá kösse az életét.

Miután kellő számú bálban táncoltak együtt, a fiatalok igazolták e nézeteket, s illően kikérve a távol levő Sir Thomas engedélyét, megtartották az eljegyzést, nagy megelégedést váltva ki ezzel az érintett családokból és a szomszédság szemlélődő tagjaiból, akik már több hete érezték, milyen célszerű is lenne, ha Mr. Rushworth nőül venné Bertram kisasszonyt.

Sir Thomas beleegyezésére csak néhány hónap múltán számíthatnak, de, mivel senki sem kételkedett abban, hogy a legőszintébb örömmel fogadja majd a kapcsolatot, a két család addig is fenntartás nélkül érintkezett egymással, nem is történtek további kísérletek a titkolózásra, csupán Mrs. Norris mondta el mindenhol, hogy az ügyről egyelőre nem szabad beszélni.

Edmund volt az egyetlen a családban, aki észrevette a dolog fonákját; hiába festett neki Mrs. Norris jó képet Mr. Rushworthről, ő nem tartotta kívánatos férjnek. Elismerte ugyan, hogy a húga ítélkezhet legjobban a maga boldogsága felől, de nem örült annak, hogy Maria boldogsága a nagy jövedelemben összpontosul; azt sem állhatta meg, hogy Mr. Rushworth társaságában ne ez jusson leggyakrabban eszébe: „Ha ennek az embernek nem lenne évi tizenkétezer fontja, bizony roppant ostoba fickó volna.”

Sir Thomas azonban igen örvendett a kétségkívül előnyös frigy kilátásának, amelyről csak csupa jót és kellemeset hallott. Épp a megfelelő házasság – azonos érdekek, egyazon grófságban –, így hát a lehető leggyorsabban közölte szívből jövő hozzájárulását. Csupán azt kötötte ki, hogy az esküvő ne tartassék meg a hazatérése előtt, amit újfent türelmetlenül várt. Áprilisi levelében azt írta, erősen reméli, hogy mindent kielégítően el tud rendezni, s még a nyár vége előtt elindulhat Antiguáról.

Ez volt a helyzet júliusban; s Fanny éppen betöltötte tizennyolcadik életévét, amikor a falu társasága kibővült Mrs. Grant öccsével és húgával, bizonyos Mr. Crawforddal és Crawford kisasszonnyal, anyja második házasságából származó gyermekeivel. Gazdag fiatalok voltak. A fiúnak kitűnő birtoka volt Norfolkban, a leánynak pedig húszezer fontja. Gyermekkorukban a nővérük mindig nagyon gyöngéd volt hozzájuk; de mivel nem sokkal a férjhezmenetele után meghalt az anyjuk, s a gyermekeket apjuk öccse vette gondozásába, akit Mrs. Grant egyáltalán nem ismert, azóta ritkán látta őket. Nagybátyjuk házában a kicsik szerető otthonra találtak. Jóllehet Crawford admirális és felesége semmi másban nem tudtak megegyezni, a két gyermeket egyformán szerették, vagy legalábbis csak annyi ellentét volt az érzéseikben, hogy mindkettőjüknek megvolt a maga kedvence, aki iránt nagyobb gyengédséget mutatott. Az admirális a fiúért rajongott, Mrs. Crawford pedig a leánykán csüngött; s most az asszony halála késztette pártfogoltját arra, hogy a nagybátyja házában megélt néhány havi megpróbáltatás után új otthon után nézzen. Crawford admirális erkölcstelen életvitelű ember volt, aki, ahelyett hogy unokahúgát tartotta volna vissza, szeretőjét költöztette a fedele alá. Mrs. Grant ennek köszönhette húga indítványát, hogy hozzáköltözne, ami legalább olyan örvendetes volt az egyik félnek, mint amennyire előnyös a másiknak; Mrs. Grantnek ugyanis, aki már végigpróbálta a gyermektelen vidéki hölgyek összes szórakozási lehetőségét – kedvenc szalonját jócskán telezsúfolta csinos bútorokkal, valamint kitűnő gyűjteményre tett szert növényekből és baromfiból –, nagy szüksége volt némi otthoni változatosságra. Ennélfogva felettébb megörült a húgának, akit mindig is nagyon szeretett, s aki, reményei szerint, most már férjhezmeneteléig vele is marad; fő aggodalma csak az volt, hogy Mansfield esetleg nem felel meg egy olyan ifjú hölgy igényeinek, aki eddig főként Londonhoz szokott.

Crawford kisasszony sem volt mentes a hasonló aggályoktól, bár neki inkább a nővére életmódját és társasága jellegét illetően merültek fel kételyei; s csupán azt követően határozta el magát, hogy megkockáztatja a többi rokonával való együttélést, miután hiába próbálta rávenni a bátyját, hogy vele együtt telepedjen le vidéki kúriájában. Henry Crawford sajnos erősen viszolygott mindennemű állandó lakhelytől vagy korlátozott létszámú társaságtól; s ebben a nagy fontosságú kérdésben nem állt módjában alkalmazkodnia a húgához; de rendkívül kedvesen elkísérte Northamptonshire-be, és éppoly készségesen biztosította, hogy bármikor hajlandó egy fél órán belül érte menni, ha ráun a helyre.

A találkozás mindkét fél szempontjából megnyugtatóan zajlott. Crawford kisasszony semminemű pedantériát vagy falusiasságot nem talált nővérében – a férje úriembernek látszik, háza kényelmes és jól felszerelt; Mrs. Grant pedig igen vonzó megjelenésű fiatalembert és fiatal hölgyet üdvözölhetett azokban, akiket most még jobban remélt szeretni, mint valaha. Mary Crawford feltűnően csinos volt, Henry, bár jóképűnek nem nevezhető, de megnyerő külsejű és jó fellépésű; mindkettőjük modora élénk és kellemes; és Mrs. Grant nyomban feltételezte róluk, hogy más jó tulajdonságoknak sincsenek híján. Mindkettőjüktől el volt ragadtatva, de Mary volt a szívének kedvesebb; s mivel tulajdon szépségének dicsfényében sosem fürödhetett, most rendkívüli módon élvezte, hogy a húgáéval büszkélkedhet. Meg sem várta az érkezését, máris hozzálátott, hogy megfelelő partit keressen neki; a választása Tom Bertramre esett: talán egy báró legidősebb fia sem talál méltatlannak egy húszezer fonttal rendelkező leányt, aki oly elegáns és tökéletes, mint ahogy Mrs. Grant sejtette; s mivel melegszívű, nyílt asszony volt, Mary még három órát sem töltött a házban, máris beszámolt neki a tervéről.

Crawford kisasszony örömmel értesült róla, hogy ilyen jelentős család él a közvetlen közelükben, és egyáltalán nem volt ellenére sem a nővére idő előtti gondoskodása, sem pedig a választása. Szándékában állt férjhez menni, amennyiben jó partira talál; s mivel már találkozott Mr. Bertrammel Londonban, tudta, hogy sem a személye, sem a társadalmi helyzete nem kifogásolható. Ezért, bár tréfaként kezelte az ötletet, nem mulasztotta el, hogy komolyan végig ne gondolja. A tervet hamarosan Henryvel is megosztották.

– Van ám ezen kívül még egy gondolatom, hogy teljes legyen a kép – tette hozzá Mrs. Grant. – Felettébb boldoggá tenne, ha mindketten ezen a vidéken telepednétek le; ennélfogva, Henry, neked meg el kell venned a fiatalabbik Bertram kisasszonyt, aki kedves, szemrevaló, jó kedélyű, művelt leány, és nagyon boldoggá fog tenni.

Henry főhajtással nyugtázta a javaslatot.

– Drága nővérem – mondta Mary –, ha rá tudod beszélni bátyámat ilyesmire, az újabb okot ad, hogy örvendezzek, amiért ilyen okos rokonságom van, és csak azt fogom sajnálni, hogy nincs fél tucat eladósorban lévő lányod. Neked egy francia nő ügyességével kell rendelkezned, hogy rávehesd Henryt a nősülésre. Az angol praktikákat már mind kipróbáltuk. Van három igen jó barátnőm, akik váltva epekedtek érte; s elképzelhetetlen, micsoda igyekezetet vetettek be ők, az édesanyjuk (pedig nagyon ügyes asszonyok), valamint drága nagynéném és jómagam is, hogy észérvekkel, hízelgéssel vagy csellel rászedjük a házasságra! Ilyen szörnyen csélcsap férfi nincs is. Ha a te Bertram kisasszonyaid nem akarják, hogy összetörjön a szívük, kerüljék el Henryt!

– Kedves öcsém, ezt el sem akarom hinni rólad.

– Persze hogy nem, te túlságosan jó vagy. Kedvesebb vagy, mint Mary. Tekintettel vagy a fiatalság kételyeire és tapasztalatlanságára. Én óvatos természetű vagyok, és nem akarom hebehurgyán kockára tenni a boldogságomat. Nálam jobb véleménnyel senki sem lehet a házas állapotról. Szerintem a feleség jelentette áldást pontosan jellemzik a költő megfontolt szavai: „Utóbb talált kincsem, utolsó Ég-ajándok.”{2}

– No tessék, magad is láthatod, mint lovagol egy szón, és nézd csak a mosolyát! Állítom neked, hogy roppant utálatos ember; az admirális tanításai teljesen elrontották.

– Én nem sokat törődöm azzal, amit a fiatalok a házasságról mondanak – jelentette ki Mrs. Grant. – Az idegenkedésüket csak annak tulajdonítom, hogy még nem találkoztak az igazival.

Dr. Grant nevetve gratulált Crawford kisasszonynak, amiért ő maga cseppet sem idegenkedik a házasságtól.

– De nem ám! És ezt egyáltalán nem szégyellem. Szerintem mindenkinek házasságra kellene lépnie, ha megtalálja a megfelelő személyt; nem azt szeretném, hogy dobja oda magát, de amint arra előnyös kilátás nyílik, vonuljon az oltár elé.

5.

A fiatalok az első pillanatban megtetszettek egymásnak. Mindkét fél nagy vonzerővel bírt, s minden jel arra mutatott, hogy ismeretségük az illem határain belül a lehető legnagyobb sebességgel meghitté válik. Crawford kisasszonyt a szépsége egyáltalán nem hozta hátrányba a Bertram kisasszonyok előtt. Szebbek voltak, hogysem idegenkedjenek egy másik nőtől, ha ő is szép, s a vendég élénk fekete szeme, tiszta, barna arcbőre és általában a csinossága majdnem annyira elbájolta őket, mint a bátyjaikat. Ha magas, telt idomú és szőke lett volna, az nagyobb megpróbáltatás lett volna számukra, így azonban fel sem merült az összehasonlítás lehetősége; nyugodtan lehetett helyes, csinos lány, míg továbbra is ők voltak a vidék legszebb ifjú hölgyei.

A bátyja nem volt szép; nem, amikor először találkoztak vele, kimondottan csúnyának találták, feketének és csúnyának; mindazonáltal kellemes modorú úriember volt. A második találkozáskor már nem bizonyult olyan csúnyának; jó, meg kell hagyni, csúnya, de olyan jó a fellépése, olyan szépek a fogai és olyan jó kiállású, hogy az ember csakhamar elfeledkezik a csúnyaságáról; a harmadik alkalom után pedig, amikor együtt vacsoráztak vele a paplakban, senkitől sem tűrték volna el, hogy csúnyának nevezze. Valójában ő a legkellemesebb fiatalember, akivel eddig találkoztak, s a nővérek egyformán el voltak ragadtatva tőle. Mivel az idősebbik Bertram kisasszony már eljegyezte magát, Henry méltányosságból Julia tulajdona lett, aminek Julia tökéletesen tudatában is volt; s a fiatalember még egy hetet sem töltött Mansfieldben, ő már kész volt beleszeretni.

Maria zavarosabban és bizonytalanabbul gondolkodott a kérdésről. Semmit sem akart meglátni vagy megérteni. Nem lehet abban semmi rossz, ha tetszik neki egy kellemes ember – az ő helyzetével mindenki tisztában van –, az Mr. Crawford dolga, hogy vigyázzon magára. Mr. Crawfordnak esze ágában sem volt veszélybe sodorni magát; a Bertram kisasszonyok megérdemlik, hogy legyeskedjék körülöttük, ők pedig szívesen fogadták; s neki eleinte nem is volt más célja, csak hogy kedveljék. Nem akarta, hogy elepedjenek a szerelemtől; de az eszével és vérmérsékletével, amelyeknek jobb belátásra és érzésekre kellett volna inteniük, az ilyesmiben ő mindig is nagy mozgásteret engedélyezett magának.

– Módfelett kedvelem a Bertram kisasszonyaidat, nővérem – mondta, miután az említett vacsora után a kocsijukhoz kísérte őket. – Nagyon elegáns, kellemes lányok.

– Valóban azok, és örömmel hallom, hogy ezt mondod. De neked Julia tetszik jobban.

– Ó, igen! Nekem Julia tetszik jobban.

– Csakugyan? Mert általában az idősebbik Bertram kisasszonyt tartják szebbnek.

– Nem is csoda. Minden arcvonása előnyösebb, és számomra a fellépése is vonzóbb; de nekem Julia tetszik jobban; az idősebbik Bertram kisasszony határozottan szebb, és kellemesebbnek is találtam, de nekem mindig Julia fog jobban tetszeni, mert te azt parancsolod.

– Most nem fogok itt magyarázgatni neked, Henry, de tudom, hogy végül valóban ő fog neked jobban tetszeni.

– Hát nem azt mondom, hogy máris ő tetszik jobban?

– Amellett az idősebbik Bertram kisasszony el van jegyezve. Ezt vésd az eszedbe, kedves öcsém. Ő már választott.

– Úgy van, és ezért még jobban tetszik. Egy eljegyzett nő mindig kellemesebb, mint az, amelyik nincs eljegyezve. Meg van elégedve magával. A gondjainak vége, s úgy érzi, minden erejével azon lehet, hogy tessék – őt nem érheti gyanú. A legbiztosabb dolog egy eljegyzett hölgy; abból nem származhat semmi baj.

– Ami azt illeti, Mr. Rushworth remek fiatalember és kitűnő parti.

– És Bertram kisasszony mégis fütyül rá; ez a te véleményed a bizalmas barátnődről. Én viszont nem osztom ezt a véleményt. Biztos vagyok benne, hogy Bertram kisasszony nagyon is vonzódik Mr. Rushworthhöz. Láttam a szemén, amikor szóba került. Mivel igen nagyra tartom Bertram kisasszonyt, nem feltételezem, hogy csak a kezét adja oda, a szívét meg nem.

– Mary, hogyan lehet boldogulni ezzel az emberrel?

– Azt hiszem, sorsára kell hagynunk. Kár a szóért. A végén úgyis rá fogják szedni.

– De én nem akarom, hogy rászedjék; nem akarom, hogy bolonddá tegyék; én azt szeretném, ha minden nyíltan és becsületesen menne.

– Ejnye, hát hadd próbáljon szerencsét, és hadd szedjék rá! Az sem lesz baj. Előbb-utóbb úgyis mindenkit rászednek.

– A házasságban nem mindig, drága Mary.

– Legfőképp a házasságban. Tisztelet a jelen lévő házasoknak, drága Mrs. Grant, száz férfi vagy nő közül egy sem akad, akit rá ne szednének, amikor házasságot köt. Bármerre nézek, mindenhol azt látom, hogy így van; és az az érzésem, hogy így is kell lennie, ha meggondolom, hogy minden ügylet közül ez az, amelynek terén ki-ki a legtöbbet várja a másiktól, ők maguk viszont a legkevésbé becsületesek.

– Ej, nem tanultál túl sok jót a házasságról a Hill Streeten!

– Szegény nagynénémnek bizony nem sok oka volt, hogy kedvelje ezt az állapotot; azonban a megfigyeléseim alapján is azt mondom, hogy mesterkedés az egész. Sok olyan embert ismerek, akik nagy reményekkel és bizakodva léptek házasságra, mert azt hitték, hogy abból valamilyen előnyük származik, vagy a választottjuktól vártak valamilyen képességet vagy jó tulajdonságot, majd azon kapták magukat, hogy teljes mértékben becsapták őket, s épp az ellenkezőjét voltak kénytelenek elviselni. Mi ez, ha nem rászedés?

– Drága gyermekem, te alighanem képzelődsz egy kicsit. Már megbocsáss, de nem hihetek egészen neked. Mondhatom, te csak a dolgok egyik oldalát látod. Látod a rosszat, de nem látod a vigaszt. Mindenütt akadnak súrlódások és csalódások, és mindnyájan hajlamosak vagyunk túl sokat várni; de aztán, ha a boldogságra szőtt egyik terv kudarcba fullad, a természet egy másikhoz fordul; ha az első számításunk téves, másodikat, jobbat készítünk; az emberi természet valahol mindig talál vigaszt… és azokat a rosszhiszemű megfigyelőket, drága Marym, akik mindent felnagyítanak, jobban rászedik és félrevezetik, mint magukat az érdekelteket.

– Bravó, nővérem! Tisztelem a bajtársi szellemedet. Feleségkoromban én is ilyen rendíthetetlen leszek; s bárcsak a barátnőim is többnyire így tennének. Sok szívfájdalmat megtakarítanának nekem vele.

– Te éppolyan rossz vagy, Mary, mint a bátyád; de majd mi kikúrálunk mindkettőtöket. Mansfield jó kúra lesz nektek, mindenféle rászedés nélkül. Maradjatok csak nálunk, s mi kigyógyítunk benneteket.

A két Crawford testvér, bár kúrára nem vágyott, szívesen ott maradt. Mary elégedett volt a parókiával mint jelenlegi otthonával, s Henry is kész volt meghosszabbítani a látogatását. Eredetileg csak néhány napot szándékozott náluk tölteni; de Mansfield kellemesnek ígérkezett, és semmi sem szólította máshová. Mrs. Grant el volt ragadtatva, hogy mindkettőjüket sikerült ott marasztalnia, s dr. Grant is rendkívül elégedett volt a helyzettel: egy olyan beszédes, csinos fiatal nő, mint Crawford kisasszony, mindig kellemes társaság a lusta, otthonülő emberek számára; Mr. Crawford vendégül látása pedig jó ürügy volt arra, hogy mindennap bordói vörösbort igyon.

A Bertram kisasszonyok sokkal nagyobb mérvű elragadtatást tanúsítottak Mr. Crawford iránt, mint amilyen Crawford kisasszonytól telt. Azt azonban ő is elismerte, hogy a Bertram fivérek nagyon finom fiatalemberek, hogy két ilyet még Londonban sem lehet egyszerre találni, s hogy a modoruk, kiváltképp az idősebbiké, kifogástalan. Tom sokat járt Londonban, élénkebb és gálánsabb is volt Edmundnál, ennélfogva rá esett a választása; s az is erősen mellette szólt, hogy ő az elsőszülött. Marynek már eleve az az előérzete támadt, hogy az idősebbik fog neki jobban tetszeni. Ismerte a maga szempontjait.

Tom Bertram valóban rászolgált, hogy jó benyomást keltsen; az a fajta fiatalember volt, akit általában kedvelnek, mivel a benne meglévő kellemes tulajdonságok gyakran jobb fogadtatásra lelnek, mint az értékesebb adottságok; könnyed modorral, kitűnő kedéllyel, hatalmas ismeretségi körrel és kiváló beszédkészséggel rendelkezett, s mindezen az sem rontott, hogy ő Mansfield Park és a bárói cím várományosa. Crawford kisasszony hamarosan arra a megállapításra jutott, hogy Tomnak mind a személye, mind az anyagi helyzete elfogadható. Kellő alapossággal körülnézett, s úgy találta, hogy csaknem minden Mr. Bertram mellett szól: egy park, egy igazi, ötmérföldes kerületű park, egy tágas, modern építésű ház, amely olyan jó helyen fekszik és olyan jól mutat, hogy helyet érdemel a királyság nemesi kúriáit ábrázoló metszetgyűjtemények bármelyikében, csupán a berendezését kell kicserélni. A házban szeretetre méltó húgok, egy nyugodt anya, s Tom maga is kellemes fiatalember – s még az az előnye is megvan, hogy mostanában kevesebbet kártyázik, mert ezt megígérte az apjának, aki után ő örökli majd a Sir Thomas nevet. Igazán elfogadható; Crawford kisasszony úgy vélte, nem lenne szabad elutasítania; ennek megfelelően némi érdeklődést kezdett mutatni az iránt a ló iránt, amelyet Tom a b.-i versenyen kívánt futtatni.

Ez a verseny nem sokkal az ismeretségük kezdete után elszólítja majd otthonról a fiatalembert, és a család – ismerve a szokásait – csak több hét múlva várja vissza, így szenvedélyének vélhetően ki kell állnia ezt a korai próbát. Tom hosszasan unszolta Maryt, hogy látogasson ki a versenyre, s vonzalmát mutatandó, buzgó terveket kovácsolt egy nagyobb társaság összeverbuválására, de végül minden csak a szavak szintjén maradt.

No és Fanny mit csinált és gondolt ezalatt? Hogyan vélekedett ő a jövevényekről? Kevés tizennyolc éves ifjú hölgy lehetett volna Fannynél kevésbé alkalmas a véleménynyilvánításra. A maga csöndes módján, miközben a többiek alig figyeltek rá, ő is lerótta csodálatát Crawford kisasszony szépsége előtt; mivel azonban Mr. Crawfordot továbbra is igen csúnyának tartotta, annak ellenére, hogy unokanővérei váltig az ellenkezőjét bizonygatták, róla sosem beszélt. Ő maga viszont ezt a megjegyzést váltotta ki: – Most már kezdem valamennyiüket kiismerni, kivéve Price kisasszonyt – mondta Crawford kisasszony, miközben a Bertram fivérekkel sétált. – Mondják meg, kérem, bevezették már őt a társaságba vagy sem? Tanácstalan vagyok. Magukkal vacsorázott a parókián, mintha be lenne vezetve; mégis, oly keveset beszélt, hogy ezt aligha hihetem.

Edmund, akihez elsősorban intézte szavait, így felelt: – Azt hiszem, értem, mire gondol, mégsem vállalom, hogy válaszolok a kérdésére. Az unokahúgom felnőtt. Korát és eszét tekintve már nő, de a bevezetettség vagy nem bevezetettség kérdése meghaladja a képességeimet.

– Pedig általában mit sem könnyebb megállapítani. Nagyon világos a különbség. Nagy általánosságban azt lehet mondani, hogy a modor és a megjelenés is egészen más. Mostanáig azt hittem, nem tévedhetek annak megítélésében, hogy egy lány be van-e vezetve, vagy sem. Az a lány, amelyik még nincs bevezetve, mindig ugyanolyan ruhát visel: szoros főkötőt, például; nagyon illedelmesnek látszik, és sosem szól egy szót sem. Ön mosolyoghat, de biztosíthatom, hogy ez így van; és hacsak nem viszik néha egy kicsit túlzásba, ez mind helyénvaló. A lányok legyenek csak csöndesek és szerények. A legkellemetlenebb az, hogy amikor bevezetik őket a társaságba, gyakran túl hirtelen változik meg a viselkedésük. Néha pillanatok alatt váltanak át a tartózkodásból mindjárt az ellenkezőjébe – az önteltségbe! Ez a jelenlegi rendszer hibája. Az ember nem szívesen látja, hogy egy tizennyolc-tizenkilenc éves lány mindenbe beleártja magát – holott egy évvel azelőtt azt láttuk, hogy alig tud megszólalni. Merem állítani, Mr. Bertram, maga találkozott már ilyen változásokkal.

– Azt hiszem, igen, de ez aligha méltányos; értem, mire céloz. Kegyed Anderson kisasszonnyal ugrat engem.

– Ugyan, dehogy. Anderson kisasszonnyal? Azt sem tudom, kire vagy mire gondol. Semmiről sem tudok. De kész leszek a legnagyobb örömmel ugratni, ha lesz szíves elmondani, mivel.

– Ó, kegyed nagyon meggyőző, de engem nem lehet olyan könnyen becsapni. Nyilván Anderson kisasszony lebegett a szeme előtt, amikor leírt egy megváltozott ifjú hölgyet. Olyan pontosan festette le, hogy össze sem lehet téveszteni. Pontosan így volt. Andersonék a Baker Streetről. Tudja, épp a minap beszéltünk róluk. Edmund, te is hallottál már tőlem Charles Andersonról. Pontosan olyan volt a helyzet, amilyennek ez a hölgy feltüntette. Amikor Anderson két évvel ezelőtt bemutatott a családjának, a húga még nem volt bevezetve, és én nem tudtam szóra bírni. Egyik délelőtt egy óra hosszat ültem ott Andersonra várva, és csak ő volt a szobában meg egy-két kislány, a nevelőnő vagy beteg volt, vagy megszökött, az anyja meg állandóan fontos levelekkel járkált ki-be, és én alig tudtam kihúzni egy szót vagy egy pillantást az ifjú hölgyből – még egy jól nevelt választ sem –, csak húzogatta a száját, és affektáltan elfordította a fejét. Egy év múltán láttam viszont. Akkorra már bevezették. Mrs. Holfordnál találkoztam vele, és nem emlékeztem rá. Odajött hozzám, azt állította, hogy régi ismerősök vagyunk, zavarba ejtően bámult rám, és úgy beszélt meg nevetett, hogy azt sem tudtam, hová nézzek! Úgy éreztem, nevetség tárgya vagyok – és Crawford kisasszony nyilván hallotta ezt a történetet.

– Mondhatom, szép történet, és amilyen igaz, olyan kevéssé válik Anderson kisasszony becsületére. Nagyon is általános gyarlóság ez. Kétségtelen, hogy az anyák még nem egészen jól irányítják a lányaikat. Nem tudom, miben rejlik a hiba. Nem arra pályázom, hogy helyreigazítsam az embereket, de azt igenis látom, hogy gyakran esnek tévedésbe.

– Azok, akik megmutatják a világnak, milyen a helyes női magatartás – mondta gálánsan Mr. Bertram –, sokat tesznek a hibák helyreigazításáért.

– A hiba teljesen nyilvánvaló – fűzte hozzá a kevésbé udvarias Edmund –: az ilyen lányok rossz nevelésben részesültek. Kezdettől fogva téves nézeteket plántálnak beléjük. Minden cselekedetükben a hiúság hajtja őket, és semmivel sincs bennük több szerénység, mielőtt megjelennek a nyilvánosság előtt, mint utána.

– Nem is tudom – felelte tétovázva Crawford kisasszony. – Nem, ebben nem érthetek egyet magával. Itt leginkább a szerénységről van szó. Sokkal rosszabb, ha a lányok már a bevezetésük előtt is ugyanolyan affektáltak és nagyszájúak, mint utána, aminek már voltam tanúja. Az mindennél rosszabb – az visszataszító!

– Igen, az valóban felettébb kellemetlen – szögezte le Tom Bertram. – Félrevezető: az ember nem tudja, mi a teendő. A szoros főkötő és az illedelmesség látszata, amit kegyed oly remekül írt le az imént (és milyen pontosan!), azt mutatja, mire lehet számítani; de én tavaly szörnyen kellemetlen helyzetbe kerültem, mert nem voltak ilyen fogódzók. Lementem egy barátommal egy hétre Ramsgate-be tavaly szeptemberben, közvetlenül a Nyugat-Indiából való hazatérésem után. A barátom, Sneyd – már meséltem neked Sneydről, Edmund – apjával, anyjával és húgaival még nem találkoztam előtte. Amikor megérkeztünk az Albion térre, nem voltak otthon; utánuk mentünk, s a mólón találtunk rájuk: ott volt Mrs. Sneyd, a két Sneyd kisasszony meg néhány ismerősük. Illendően meghajoltam; s mivel Mrs. Sneydet férfiak vették körül, az egyik lányához csatlakoztam, vele sétáltam egész úton hazáig, és igyekeztem olyan kellemesen viselkedni, ahogy csak tudtam; az ifjú hölgy tökéletesen fesztelen volt, s éppoly szívesen beszélt, mint ahogy engem hallgatott. A legkevésbé sem gyanítottam, hogy valami rosszat teszek. Teljesen egyformának tűntek: mindkettő jól öltözött, fátyollal és napernyővel, akárcsak a többi lány; ám később megtudtam, hogy a fiatalabbiknak tettem a szépet, aki még nem volt bevezetve, és ezzel mérhetetlenül megsértettem az idősebbiket. Augusta kisasszonyt még egy fél évig nem lett volna szabad észrevennem; az idősebbik Sneyd kisasszony pedig, azt hiszem, azóta sem bocsátott meg nekem.

– Ez csakugyan szerencsétlen eset. Szegény Sneyd kisasszony! Nekem ugyan nincsen húgom, de együttérzek vele. Nagyon bosszantó lehet, ha idő előtt mellőzni kezdik az embert; de ez teljes mértékben az anyja hibája volt. Augusta kisasszonynak a nevelőnőjével kellett volna lennie. Az ilyen felemás dolgok sosem vezetnek semmi jóra. De most már ki kell hogy elégítsék a kíváncsiságomat Price kisasszonnyal kapcsolatban. Jár bálokba? Ugyanúgy részt vesz vacsorákon, mint a nővéreméknél?

– Nem – válaszolta Edmund. – Azt hiszem, még sosem volt bálban. Anyám ritkán jár társaságba, vacsorázni is legfeljebb Mrs. Grantnél szokott, s Fanny mindig otthon marad vele.

– Ó, hát akkor világos a dolog! Price kisasszony még nincs bevezetve.

{1} Négyszemközti beszélgetés (francia)

{2} John Milton: Elveszett paradicsom, V. könyv, I. 17. (Jánosy István fordítása).